Чабуа Амираджиби
Дата Туташхиа

Превод от грузински: Мария Хаджиева, 1980

chitanka.info

… И дадено бе человеку:

Съвест. Та сам да изобличава недостатъците си; Сила — да може да ги преодолява; Ум и Доброта — за негово благо и за благото на ближните му, защото само онова е благо, що е от полза за ближния; Жена — да не прекъсва и да процъфтява родът му; Приятел — та да познае мярката на своята доброта и жертвоготовност в името на ближния; Отечество — да има на какво да служи и за какво да отдаде живота си; Ниви — та с пот на челото да изкарва хляба насъщен, както му бе заповядал бог; Лозя, градини, стада и друг имот — та да има с какво да дарява ближните си; и целият Свят, да има къде да извършва всичко това и да въздава заслуженото на онази велика любов, що беше негов господ-бог. И както тук бе речено, така и стана. Вярата и законът на бащите изпълваха с любов плътта и духа на човека. И управляваше народа, и бе съдник негов Туташха[1], юноша прекрасен и достолепен. Не беше той от кръв и плът, а дух човешки, що глъбините на душите обитаваше и комуто бяха подвластни всяка мисъл и всяко чувство.

И породи тази вяра разум, мъдрост и проникване в същината на нещата.

От дивия злак на пустинята отгледа човекът житото и му стана този злак хляб насъщен. Преви под ярем шията на степния вол и смирено понесе волът тежкото си бреме. И сътвори човекът колелото, и свърза с пътища градища и села, та да стане единен и да се сроди родът човешки. И наблюдавайки небето, изчисли пътя на светилата и опозна законите им. И когато трябваше да вали дъжд или сняг, казваше на ближните си: „Иде лошо време.“ И разчерта лицето на земята и се разбра къде може да се ходи и къде може да се плава, и къде какви планини се издигат, и къде какви морета се простират. Измисли писмената, та да разкаже за себе си на своите правнуци и да съхрани за тях опита си. Отгледа лозата и тя бе неговият дар за създателя на тази мъдрост. И го съзираше народът — него, обитаващ храма, но подобен на човек и властелин. И се подчиняваше на заповедите му като на природни закони.

Пролог

Детството и юношеството ми преминаха в Сололаки, в една четириетажна тбилиска къща с дълбок усоен двор, заграден от всички страни от пристройките на нашата къща и калкана на съседното здание.

Граф Сегеди държеше стая и килер в сутерена на къщата. Някога си, много-много отдавна, той бил началник на кавказката жандармерия. Към края на миналия век излязъл в оставка и забравен от всички, в самота доживяваше дните си. Разправяха, че имал заслуги пред революцията и че нашата власт му била простила миналото.

Шест-седемгодишен, аз знаех за него твърде малко. Той рядко излизаше от своето мазе. При него водеха деца, по-големи от мен, които никога не бях виждал. Някои идваха сами. Сегеди им предаваше уроци по немски и френски.

Беше висок, много слаб старец, с напета осанка и набраздено от бръчки лице. Независимо от времето и сезона носеше черно сукнено палто и бомбе. Ще спомена пенснето с железни рамки и бастуна, неизменно закачен на ръката му, за да довърша описанието на неговата външност. Той вървеше бавно и леко, винаги със сведена глава и аз дълго време не знаех какви са очите му.

Бях възпитано момче, пръв поздравявах всички, ала избягвах Сегеди, докато не му станах ученик. Страхувах се от него — той ми приличаше на черен надгробен камък. Но дойде часът, когато и аз със замряло сърце почуках на вратата на неговото жилище.

— Заповядайте! — чу се отговор.

Влязох нерешително и сгушил глава, застинах до прага. Сегеди се надигна иззад писалището и усмихнат се приближи към мене.

— Моля, седнете. Ако позволите, ще ви оставя за малко. — Протегна ръка към една незавършена фигурка от восък, която стоеше на писалището. — Моето малко увлечение, по-точно слабост — забеляза той. — Обичам да моделирам, така си убивам времето. Чувствувайте се като у дома си, ей сега ще се върна.

Сегеди тръгна към килера. Неговият прекалено любезен тон ме обърка и аз не можех да разбера дали се шегува, или говори сериозно.

В единия ъгъл от пода до тавана се издигаха полици, отрупани с восъчни фигурки, високи около четиридесет сантиметра. Не зная колко бяха, но представляваха хора на различна възраст, с различно обществено и материално положение. Весели и нещастни, жалки и горди, порочни и благородни, добри и лоши, те сякаш всеки миг щяха да се размърдат, да заговорят, да обърнат всичко в стаята наопаки. Бяха като живи. И в същото време тези рафтове приличаха на мумия, облегната на стената.

Сегеди се върна и урокът започна. Седем години той ме учи на немски език и нито веднъж изисканата му учтивост и предразполагащата любезност не го напуснаха. Нашето време отхвърли съсловията, но не си спомням случай към името на Сегеди да не се прибавеше титлата „граф“. Причината за това се криеше не в произхода му, а в начина му на общуване с хората.

Сегеди умря на преклонна възраст. Заспал и не се събудил. Въпреки годините, неговият ум се бе запазил ясен, а паметта — бистра до последния му час. Освен учениците му никой не го посещаваше; те първи научиха за смъртта му. Комисия от нашата къща намери у него пари. Те бяха достатъчни за погребението. Описаха имуществото му: легло, три чифта бельо, всекидневните му дрехи, бастуна с извита дръжка, съдове, паноптикума от восъчни фигурки и някакъв обемист ръкопис. Бившият жандармерийски генерал граф Сегеди не остави след себе си нищо повече.

Мазето бе запечатано. Започнаха се безкрайни дела за „апартамента на Сегеди“. Вече не си спомням, пък и не е важно, кой с кого се съди, кой беше правият и кой в края на краищата се нанесе в мазето. Ще кажа само, че докато правосъдието вървеше към справедливото решение, вездесъщите хлапета превърнаха мазето в арена на романтичните си игри и, разбира се, не се съобразиха с това, че имуществото на покойника с педантична точност беше описано в някакъв си акт. Восъчните фигурки преминаха в ръцете на нови стопани. Лястовици, направени от ръкописа, се стрелкаха над нашия двор. Портиерът се караше, но никой не му обръщаше внимание, докато момчетата не направиха в мазето пожар и не се намесиха пожарникарите с маркучите. Не зная защо, но едва след този случай се престраших да вляза в квартирата на покойния си учител и тогава за пръв път разбрах какво означава думата „погром“.

Първото, което ми се наби в очите, бяха листове от ръкописа, разпръснати из стаята. Някои от тях като по чудо бяха оцелели, други бяха обгорели или много намокрени. Това беше съвсем малка част от неговите записки. Събрах листовете и вкъщи ги подредих по номера. По онова време не знаех руски дотолкова, че свободно да разчета енергичния почерк на учителя си. Пък и възрастта ми не позволяваше да вникна в смисъла на записките. Но едно ми стана ясно: това беше повест за живота на някакъв абраг[2]; и дори малкото, което можах да прочета и разбера, завинаги се вряза в паметта ми.

Много години по-късно, прелиствайки — за кой ли път тези страници, ме озари догадката, че паноптикумът на графа се е състоял от герои на неговите записки. Опитах се да намеря фигурките, поне някои от тях, но напразно. И тогава отново се върнах към ръкописа му, издирих споменатите в него хора или техни близки, записах разказите им и заедно със запазилите се откъслеци от записките на Сегеди ги предлагам сега на читателя.

[1] Туташха — върховен бог в грузинския езически пантеон. — Б.а. ↑

[2] Абраг — човек извън закона, скитник, преследван от властите, самотен борец за справедливост. — Б.а. ↑

Първа част

Промъкнаха се шпиони от племето, що се кланяше на Мамона, и пръснаха всъде семената на изкушението. Падна злото зърно в земята и избуяха пищни кълнове, че коренът му проникваше в геената и смучеше нейната отрова. Разцъфна цвят прекрасен, но разлагащ с отровния си дъх плътта на склонилия се над него. А народът гледаше и се радваше на красотата му, опияняваше се от благоуханието му и не мислеше за бъдещето.

Паднаха катинарите и резетата от ония зандани, дето бяха затворени враговете на разума и душата човешка, и отвори се път за Скорпионите, и разгоря се жажда за плячка. Завидяха хората на чуждото охолство, облада ги злоба един срещу друг и се помрачи разумът им. Вдигна човекът меч срещу ближния си, закри се с щит от събратята си и нямаше вече народ. И тогава Туташха започна бой със злините и пороците на света: облагодетелствува бедните, срази богатите, осъди неправедните и възвиси унижените, внесе мир в сърцата на враждуващите и изгони злото от душите човешки.

Но умножиха се: предателството между братя, прелюбодеянието сред съпрузите, неблагодарността на облагодетелствуваните, високомерието на властвуващите, ласкателството на подчинените, двуличието на учените, раболепието на невежите, шарлатанството на книжниците.

И смути се тогава Туташха, че не знаеше как да внесе мир и покой в сърцата. И рече в своя смут:

— Не зная, що върша, зло, или добро. От тоя час скръствам ръце и обричам силата си на бездействие.

И отвърна се от своя народ и престана да слуша стенанията му. Понеже не бе бог.

Граф Сегеди

… Има хора изключително надарени, които не умеят да използуват разумно способностите си. Едно е природната дарба, друго е умението да я управляваш. Двама души, еднакво надарени, могат да бъдат съвсем различни нравствено и всеки от тях по своему да използува дарбата, която му е дадена. Стойността на всяка постъпка се определя от нравствеността на онзи, който я извършва. Убеден съм, че във всички времена обществото е предоставяло поприще и на орела, и на лешояда, и на божите птички и жизненият път на всеки от тях е бил определян от неговите нравствени склонности.

Дългогодишната ми служба като началник на кавказката жандармерия, а след оставката — моята близост до тези кръгове ми дадоха възможност да проследя открай докрай една история, която нагледно потвърждава горната мисъл. Това е историята на живота и отношенията на две силни натури — абрагът Дата Туташхиа и неговият братовчед Мушни Зарандиа. Съдбата ги бе надарила с еднакъв талант, но нравственото им различие ги тласна по различни пътища.

Ще започна своя разказ със следната мисъл: макар господ-бог да е сътворил прекрасното като извор на добро и чистота, но и това правило има изключения. Този път прекрасното бе породило нещастие: красотата на младата грузинка Еле Туташхиа бе накарала поручика в оставка Андриевски да направи необмислена стъпка, продиктувана от чувствата му. Дата Туташхиа, брат на грузинката, ранил смъртно поручика и станал абраг. Това се случило през 1885 година, когато бил на деветнайсет години.

Аз самият два пъти съм разпитвал неговата сестра и, кълна се в честта си, съществото, родено от морска пяна, несъмнено е наподобявало Еле Туташхиа.

Из архива на кавказкото жандармерийско управление

Дневниците на поручик Андриевски

1884 година, 9 април

… Имам само един писар в учреждението. А работа — до гуша. Опитите да намеря порядъчен, достатъчно образован човек за постоянна служба бяха безрезултатни, и аз наех временно за десет рубли на месец някой си Мушни Зарандиа, акцизен чиновник. Той идва три пъти седмично: вечер, след работа. Мушни Зарандиа е млад човек с гимназиално образование, но по обширните си познания не отстъпва на завършилите университета. Има влечение към науките, особено към правото. Дори проявява способности в това отношение. Работи обикновено в стаята на началника на канцеларията. Към нея води една от вратите на моя кабинет, която често оставям отворена, за да извикам чиновника, ако е необходимо.

Веднъж в края на деня, когато всички си бяха отишли, останах да чакам Зарандиа, за да състави и препише някои книжа. Той дойде както обикновено в определения час и започна да пише под моя диктовка. По едно време, като вадеше носната си кърпа, от джоба му падна жълтица. Монетата звънна и се търкулна на пода. Зарандиа я погледна и ме попита не е ли моя. Поклатих глава и му казах, че съм видял как жълтицата е изпаднала от джоба му. Той много се учуди, защото, както ми каза, не бил вземал пари със себе си.

Монетата блещукаше на пода. Зарандиа я гледаше, сякаш искаше да разбере по какъв начин е могла да попадне в джоба му. Изведнъж като че си спомни нещо, наведе се и я сложи на масата. Върнахме се на диктовката. Той явно се вълнуваше, въртеше се и веднага щом свърших да диктувам, поиска разрешение да излезе, като обеща след половин час да се върне и да препише документите. Попитах го защо се вълнува и бърза така. Каза ми, че през деня бил ревизирал някакъв дребен занаятчия, намерил стоки, укрити от данъчните власти, и му съставил акт. Беше убеден, че занаятчията не е посмял направо да му предложи подкуп, а незабелязано му е пъхнал в джоба тази жълтица — нямало отде другаде да се вземе. Зарандиа каза, че незабавно трябва да я върне. Всичко това изрече на един дъх, събра книжата от масата, отнесе ги в канцеларията и излезе.

Малко по-късно се сбогувах с началника и си тръгнах и аз. Към осем часа се върнах, но влязох в кабинета през задния вход. Връщането ми очевидно бе останало незабелязано от началника на канцеларията, който също се бе заседял този ден повече от обичайното, и от върналия се вече Зарандиа.

— И какво, взе ли парите, или отрече? — чух гласа на началника.

— Взе ги. Беше смутен — отвърна Зарандиа.

— Хм, смутен! Не смутен, а по-вероятно озадачен. Сигурно си е помислил, че сумата ви се е сторила нищожна и затова я връщате.

— Не знам. Може и така да е.

— Не трябваше да я връщате.

— Как така? — с непресторено учудване попита Зарандиа.

— Просто не трябваше да му я връщате.

— Не е редно.

— А когато държавата ви плаща просяшка заплата — това редно ли е? Нима ви стига? — Началникът на канцеларията започна да покашля в очакване на отговора.

— Няма заплата, която да стига. Човек трябва да се простира според чергата си. Колкото и да му даваш, все повече ще иска. Няма голяма и малка заплата. Има голям и малък апетит.

Началникът на канцеларията не се сети веднага какво да каже. След дълга пауза се обади:

— А вашият апетит, господине, е три пъти по-голям от заплатата ви!

— Нима? Не съм се замислял, признавам си. Защо смятате така?

— Ами защото заплатата не ви стига и вие за десет рубли на месец скърцате тук с перото три вечери в седмицата.

Зарандиа се засмя от сърце:

— Аз не работя заради тези десет рубли. Остава ми свободно време, трябва да го използувам.

— Ако ви слуша човек, вие не работите заради парите. Вие и за пет рубли бихте се съгласили, нали?

— Не. За пет не.

— А какво бихте направили?

— Бих си потърсил работа за десет рубли.

— Хм, десет. Това да не е някакво свещено число?

— Съвсем не. Моята основна заплата и тия десет рубли към нея правят доход, който ми дава възможност останалото свободно време — четири вечери с неделята — да използвам за себе си. От друга страна, времето, което изразходвам за допълнителната служба, струва тъкмо десет, а не пет рубли.

— Удивителна теория, бога ми. Не бихте ли ми посочили източника на тази мъдрост, милостиви господине?

— Да оставим това за друг път.

— Защо да отлагаме?

— Тогава, както обичате: старогрузинската светска литература и някои богословски съчинения.

Тук разговорът прекъсна.

Бих искал да зная такъв ли е този Зарандиа в действителност, или се прави на такъв.

1884 година, 14 ноември

Вчера с Дата Туташхиа заминахме за околийския град с файтона на Канкава. Конят тичаше в тръс. Ръмеше. Настигнахме жена на средна възраст. Тя едва се влачеше, беше мокра до кости и цяла трепереше. Туташхиа предложи да й отстъпим файтона, като каза, че до града е близо и той с удоволствие ще се поразходи пеша. Аз, разбира се, се съгласих…

В града най-напред се отбихме по моя работа в един дюкян за канцеларски стоки, а след това в магазина за платове, където и двамата имахме да правим покупки. Беше неделя, пазарен ден, и пред тезгяха се бе натрупал сума народ. Но не се наложи да чакаме дълго. Продавачът бе разгънал вече пред нас няколко топа плат, когато в магазина влетя жената на Шабатава. Учителят Шабатава е млад човек, и жена му е млада, миловидна, но малко вятърничава особа. Разблъсквайки безцеремонно хората, тя се запъти право към тезгяха. Опита се да отмести и Туташхиа. Спътникът ми се обърна, измери я с поглед от главата до петите и рязко й прегради пътя. Жената на младия учител не мирясваше, но Туташхиа не отстъпи, а да го помръднеш от мястото му, се иска сила, каквато няма у една жена.

Продавачът ни загъна покупките и ние платихме. Дата ме помоли да почакам малко, обърна се към дамата, застанала най-близо до тезгяха, попита я ще купува ли нещо и напусна позицията си едва след като продавачът й донесе търсената стока.

Да си призная, постъпката на Туташхиа ме учуди. Неговото отношение към слабия пол е било винаги, бих казал, особено почтително. Достатъчно беше да си спомня, че само преди няколко часа заради съвсем непозната жена той походи доста по разкаляния път, а тукашните пътища са прочути с калта си. Стори ми се странно държането му с лошо възпитаната, но млада и привлекателна мадам Щабатава.

— Направих това за нейно добро — отвърна Дата.

Подобен алтруизъм ми се видя съмнителен и той обясни:

— Хората не се раждат нагли, те по-скоро стават такива по моя и ваша вина. От благородство често сме склонни да прощаваме на такива глупци като жената на Шабатава наглостта, която си позволяват отначало само от недомислие. Но после те я повтарят и потретят и все повече я затвърждават в себе си. Колкото и да е прост, такъв човек разбира, че наглият живее по-леко, и си остава нагъл, докато е жив. Но да си представим, че някой му се опъне и той е бил посрамен за наглостта си. Тогава, колкото и да е дебелоок, наглият рано или късно ще се откаже от подлостта си и може би ще стане съвсем порядъчен човек.

Разбира се, това убеждение на Дата Туташхиа е твърде необикновено. Наглият е роден, за да бъде нагъл. И все пак съзирам доза истина; привлича ме у него енергичното му отношение към живота.

Протокол на разпита

11 март, 1885 година, гр. Поти, Военен лазарет

Следовател — ротмистър Евтихий Агафонович Иевлев от Кутаиската губернска жандармерия.

Потърпевш — потомственият дворянин от Московска губерния, поручикът в оставка Сергей Романович Андриевски

Въпрос на следователя: Господин докторе, позволява ли състоянието на болния да бъде разпитан? И протоколът на разпита ще има ли стойността на редовен юридически документ?

Отговор: Господин Андриевски е ранен в горната част на черния дроб, което ви е известно от заключението на медицинската експертиза. В настоящия момент температурата му не е висока, психическото му състояние е нормално и ще може да даде показания, без да навреди на здравето си. Що се отнася до юридическата сила на документа — не съм компетентен да я утвърдя, нито да я отрека.

Въпрос: Господин поручик, моля да обясните на следствието мотивите за вашата оставка и защо избрахте свободната професия на художник?

Отговор: Въпросът няма връзка с делото и аз отказвам да отговоря.

Следователят: Началникът на жандармерийското управление ви моли да отговорите на този въпрос.

Андриевски: Предайте на графа най-дълбокото ми съжаление във връзка с това, че здравето ми не позволява да изпълня молбата му, а и нямам сега настроение да говоря на тази тема.

Въпрос: Кой ви нанесе раната, която лекувате във военния лазарет на град Поти?

Отговор: Дата Туташхиа, живущ в Зугдидска околия, Кутаиска губерния.

Въпрос: Какви доказателства можете да представите?

Отговор: Дата Туташхиа ще го потвърди. Може да потвърди и сестра му Еле Туташхиа, както и моят слуга Фьодор Никишов. Ще отбележа обаче, че стреляхме един срещу друг по взаимно съгласие.

Въпрос: Искате да кажете, че сте се дуелирали?

Отговор: Не, не сме определяли условия и стреляхме без секунданти, което, както ви е известно, не може да се счита за дуел.

Въпрос: Желаете ли да заведете углавно дело срещу Дата Туташхиа?

Отговор: В никакъв случай. Освен това трябва да кажа, че решително възразявам против завеждането на такова дело от страна на когото и да било. Имам пред вид характера на отношенията ни с Туташхиа.

Пояснение на следователя: На следствието е известна обективната страна на престъплението, т.е. фактът, че е тежко ранен един офицер в оставка, човек със свободна професия, потомствен дворянин. Съгласно действуващите закони жандармерийското управление е длъжно да заведе наказателно дело против причинителя на раната. Субективната страна на престъплението, т.е. мотивът за действието, ще се установи от съда и при произнасяне на присъдата ще се вземат под внимание смекчаващите вината обстоятелства, ако има такива. В момента престъпникът Дата Туташхиа се укрива от углавна отговорност. Против него е заведено углавно дело и полицията го издирва.

Въпрос на потърпевшия: Какво наказание очаква Дата Туташхиа?

Пояснение на следователя: Ако престъплението не съдържа политически или съсловен мотив, т.е. такова действие, което може да се определи като терористичен акт, престъплението ще се квалифицира като преднамерено, но неосъществено убийство, или като нанасяне на рана с тежки последици за здравето. Що се отнася до санкцията, т.е. степента на наказанието, тя ще бъде определена от съда.

Въпрос на потърпевшия: Ако подам писмена молба за прекратяване на наказателното дело срещу Дата Туташхиа, ще бъде ли тя уважена?

Пояснение на следователя: С такава молба можете да се обърнете към съда, на който сме длъжни да предадем делото.

Въпрос на следователя: Следствието изисква вашите изчерпателни показания относно станалото. Как бихте предпочели — да разкажете последователно за всичко или да отговаряте на въпросите ми?

Отговор: Питайте.

Въпрос: Познавахте ли Дата Туташхиа, преди да ви рани, ако да, кога и при какви обстоятелства сте се запознали?

Отговор: Дата Туташхиа е скотовъдец, джамбазин. През зимата взема под аренда крайморските пасища на княз Анчабадзе и там пасе добитъка. Арендата е почти постоянна и затова си е направил на пасбището кошара, в която живее зиме заедно със сестра си Еле. По тия места брегът е скалист и за мен като пейзажист е особено привлекателен. Затова помолих арендатора да ми разреши да лагерувам там със слугата си. Както вече казах, арендатор беше Дата Туташхиа. Той разреши и дори ни помогна да опънем палатката. Това беше през октомври миналата, 1884 година. Преди пет месеца.

Въпрос: Опишете външността на Туташхиа. Има ли някакви особени белези?

Отговор: Над среден ръст, добре сложен. Очи сиви, гърбав нос, краката леко изкривени от постоянна езда. Облича се изящно, с вкус, обича да носи грузинска чоха, предимно черна. Често сменя конете си. И конете му са един от друг по-хубави. С една дума, почти по нищо не се отличава от сънародниците си потомствени аристократи.

Въпрос: А Еле Туташхиа?

Отговор: Мисля, че този въпрос няма отношение към делото.

Въпрос: Какво знаете за близките роднини на Дата Туташхиа?

Отговор: Дата и Еле са брат и сестра. От малки са сираци. Доколкото ми е известно, имат леля по бащина линия, вуйчо — мъжът й, и братовчеди.

Въпрос: Какво образование има Туташхиа?

Отговор: Не е завършил гимназия, въпреки това е доста образован. Лелята и мъжът й, селски клисар, възпитавали сираците. Гледали ги заедно със своите деца. Научили ги на четмо и писмо, на Закон божи, запознали ги с литературата. Дата Туташхиа добре владее руския разговорен език, по-добре, отколкото аз грузински. Но къде и кога го е учил, не зная. Има жив, проницателен ум. Той е необикновено порядъчен, справедлив млад човек.

Въпрос: Какво ви свързваше с него и какви бяха отношенията ви?

Отговор: Много близки, приятелски. Независимо от случилото се между нас, аз и сега дълбоко уважавам Дата Туташхиа и сестра му Еле.

Въпрос: Толкова близки хора, а решили да се погубят? Навярно е имало сериозни причини за това. Защо се скарахте?

Отговор: Дата Туташхиа ни свари насаме с Еле. Считам за необходимо да кажа, че макар и да се обичахме, аз не съм злоупотребил с доверието нито на приятеля си, нито на неговата сестра.

Въпрос: Какво стана по-нататък?

Докторът: Господин ротмистър, болният се умори. По-нататъшният разпит ще се отрази зле на здравето му. Господин Андриевски трябва да си почине.

Следователят: Не мога да ви откажа. Надявам се, че след няколко дни господин Андриевски ще се чувствува по-добре и аз ще имам възможност да продължа разпита.

Показанията ми са записани вярно.

Подпис

Рапорт на Л. Д. Швангирадзе

27 март, 1885 година

… Изпълнявайки вашата заповед, аз наредих да бъдат следени лицата, които посещаваха в лазарета поручика в оставка С. Р. Андриевски, както и лицата, които бяха във връзка с персонала на лазарета и по-късно посетиха гроба на починалия поручик. Докладвам ви, че до смъртта на С. Р. Андриевски не бяха получени каквито и да било сведения, че престъпникът Дата Туташхиа или негово доверено лице се намират в Поти и по-специално, че са се появявали в лазарета. На деветия ден след погребението, т.е. на 26 март т.г. в 11 часа сутринта при пазача на лазарета С. Табагуа дошъл приятелят му по чашка, пристанищният хамалин И. Бибилейшвили. Уж между другото Бибилейшвили се заинтересувал за състоянието на г-н Андриевски, С.Р. Като научил за смъртта му, той попитал къде е погребан. Табагуа подробно му описал гроба, след което, като поседял за очи още известно време, Бибилейшвили си отишъл. Табагуа незабавно ми докладва за тази среща.

Напоследък из потийските кръчми често се споменава името на Туташхиа и това ни даде възможност да започнем да следим лицата, които твърдят, че познават Туташхиа или са в близки отношения с него. Между тях бе и споменатият Бибилейшвили. След посещението му при Табагуа веднага наредих да бъде следен и поставих две засади на военното гробище. Следенето на Бибилейшвили не даде резултати. Както бе установено, Туташхиа успял да се срещне с него, преди да започнем да го следим. Бибилейшвили, който понастоящем се намира под арест, напълно отрича както че се е срещал с Туташхиа, така и че изобщо го познава. Обаче фактът, че Туташхиа дойде на гробищата и лесно намери гроба на г-н Андриевски, несъмнено се дължи на сведенията, дадени му от Бибилейшвили, и изобличава последния в лъжа.

Престъпникът Туташхиа се показа край гробището привечер. Вървеше и оглеждаше околността. В засада го очакваха вахмистър Стропилин и приставът Махатадзе. На отсрещната страна бяха залегнали фелдфебел Иваницки и полицаят Шариа. Ние с участъковия полицай Турнава наблюдавахме операцията иззад храстите.

Престъпникът не забеляза засадата и тръгна право към гроба на г-н Андриевски. Стигна до него и се спря. Очевидно искаше да запомни това място… Вахмистър Стропилин се изправи и като заповяда на престъпника да се предаде, се прицели в него. Същото направи и Махатадзе, който се намираше зад гърба на Туташхиа. Фелдфебел Иваницки стреля във въздуха и заедно с полицая Шариа се насочи към престъпника. Последният легна на земята и извади от пояса си два маузера. От Стропилин и Махатадзе беше защитен от хълма на гроба, и той, без да им обръща внимание, се прицели в Иваницки и Шариа. Иваницки стреля с втората пушка, но не улучи. В отговор се разнесоха изстрели от другата страна. Шариа извика и побягна, накуцвайки. Стреля се пак. Престъпникът пълзеше между гробовете и отговаряше със стрелба. Иваницки беше тежко ранен. Ние с участъковия полицай Турнава тръгнахме навреме, за да пресечем пътя на престъпника, но попаднахме под пушечния огън на Стропилин и Махатадзе и залегнахме. Туташхиа се възползува от суматохата и изчезна.

Довеждам до знанието ви още едно обстоятелство: полицаят Шариа твърди, че е ранен от изстрела на пристава Махатадзе. Не е възможно това да се провери, тъй като куршумът е преминал през тялото му. Аз съм убеден, че го е ранил Туташхиа. Що се отнася до фелдфебел Иваницки, от раната му извадиха куршум от маузер.

Търсенето на престъпника Туташхиа Д. продължава. Наблюдават се всички места, дето е възможна неговата поява.

Граф Сегеди

… Само по себе си бягството от отговорност с времето поражда верига от нови престъпления и колкото повече стават те, толкова по-наложително е изолирането на престъпника. Животът на абрага, подобно живота на леката жена, се състои от онова, което е извършил и което е станало известно на учрежденията, упражняващи надзор над него. От онова, което не е извършил, но мълвата му приписва. И най-сетне от онова, което е извършил, но не е станало публично достояние. Досието на Туташхиа бързо набъбна и се изпълни с толкова противоречиви, понякога твърде съмнителни сведения, че освен служебния дълг, вече ни подтикваше и професионално любопитство — какво е извършил Туташхиа в действителност и какво му е било приписано. Искаше ми се да се срещна с него насаме, на четири очи, за да намеря отговор на тази загадка.

През първите четири години от живота си като абраг Туташхиа — може да се твърди почти със сигурност — не бе напускал Грузия и това ни даваше възможност често да се натъкваме на следите му, а ни вдъхваше и надеждата, че рано или късно ще се хване в някой от нашите капани. Такива отношения с полицията и жандармерията очевидно бяха по вкуса на Туташхиа. Обяснението е донякъде в това, че всяка негова сполука, даже незначителна, намираше силен отзвук сред народа, славата му се ширеше, а това гъделичкаше неговото честолюбие. Има една безспорна закономерност: жребият на абрага е в края на краищата ако не бесилката, то куршумът на преследвача, ножът в гърба или отровата на предателя. Но Туташхиа ясно бе избраник на съдбата и животът му не се предопределяше от закономерностите. През четиригодишния му престой в Грузия тайното разузнаване беше завербувало двайсетина души измежду неговите довереници и укриватели. Може да се допусне, че половината от тях са предупредили Туташхиа за опасността; останалите, без съмнение, той сам е разкрил и е престанал да се ползува от услугите им. Неведнъж успявахме да узнаем къде и кога трябва да се появи. Пет или шест пъти той не дойде и полицейският патрул напразно го очакваше. Веднъж се изплъзна от обкръжение, при това отведе и осем коня от полицейската конюшня. Продал ги в Озургети на турците.

Друг път се вмъкнал в обкръжена от полицията къща, вечерял със стопаните и си отишъл. Споменавам тези истории, защото през дългогодишната ми служба това беше единственият случай, когато един абраг с необяснимо упорство си играеше и забавляваше ако не с бесилката, то поне с каторгата.

През 1889 година Дата Туташхиа изчезна безследно. Сред народа се носеха много слухове по този повод, но нито един не беше убедителен. Мисля, че ни бе сметнал за много слаби, недостойни противници. Интересът му към нас бе се изчерпал. Играта му бе омръзнала…

Дигва Зазуа

… Дали го познавах? Да кажа, че го познавах, все едно нищо да не кажа. Виждаш ли, че едното ми око го няма? Всичко стана заради него. Да, да, заради него, заради Дата Туташхиа. И клисар станах, защото съм едноок. А иначе с моите ръце — щях ли да се свъртя тука? Като идех на гурбет, по-малко от четирийсет-петдесет жълтици не носех. Видиш ли ми я къщата? Цялата е от дялан кестен. И орна земя за тия пари колко си накупих от Джиджихиа… Какъв ми е занаятът ли? Дъги за бурета правех. Плащаха ми парчето по две копейки. И парите добри, и работата си я бива. То да работиш в гората, не е работа, ами удоволствие. Пристъпиш към бука — чист, светъл, чвор никакъв, като струна се е изпънал към небето. Набито ли ти е окото, веднага ще разбереш: ще се сече ли това дърво, или жилите му ще се сплетат и тогава — край, само ще се изтровиш. Първо издялваш треска педя и половина дълга и широка три пръста. Удариш с брадвата и тя веднага ти показва ще станат ли от това дърво дъги, или не. Сам човек дъги не може да прави, трябва помощник. Добре е, ако си дошъл с приятел, а иначе — вземай какъвто ти попадне. Сам не можеш да режеш. То се знае, по-хубаво е с приятел, по е на сметка.

През есента събрах реколтата, каквото беше за продан, продадох, каквото ми трябваше, си оставих, и право към Кубан. Там знаех в планината една станица, Баракаевка се казваше. Отсам Баракаевка, откъм нашите краища, са все букови гори. Та там се правят тия дъги. Селцата наоколо са малки, всяко е пълно с дървари-дъгари. Трупа се народ отвсякъде, какви ли не хора, не мож ги преброи. Кореняците всички ги познавах — много пъти съм ходил там. Десетникът винаги ми се радваше, като дойдех — майстор бях на дъгите, така си е.

Отидох, значи, и си намерих приятел от казаците. Един майстор — да не ти разправям, пък човек — цена нямаше. Само че съвсем малко работихме заедно. Легна завалията от тиф — и умря. Оная година страшен мор имаше. Мнозина отнесе, и най-вече от пришълците. На кореняците и къщата им къща, и хамбарът пълен-препълнен, и добитъкът свой. Сития и мития болестта по-трудно ги хваща. Останах самин. Работник не мога да намеря, народът беше много оредял. Кореняците няма да ти дойдат, излизат със семействата си, секат гората, като че сено косят, пари с лопати гребат. Те самите ще те искат работник да им станеш.

Е, като съм дошъл в тоя джендем, няма сега да се връщам я! Взех да чегъртам самичък. Къде ти — додея ми, изтормозих се! Идеше ми наистина да зарежа всичко и да си обирам крушите. И ей го изведнъж в гората Дата Туташхиа. Гледам един ден, някой се катери по склона. Не само отдалеч, но и отблизо едва го познах. Де се бяха дянали добре скроените чохи на Туташхиа и породистите му жребци! Няма да повярваш, пеша се мъкнеше, а на краката му изтъркани чувяки от трийсет копейки.

„Зло те е подгонило, Дата“, мисля си, а той се приближава към мене и се усмихва. „Виждам, че не ти е до смях — казвам му, — какво те е сполетяло?“ А той: „Нищо няма, само трябва да се скрия някъде за известно време.“

С дрипи беше облечен, ще ти кажа, ама пак сред тамошния мръсен и затрит народ на княз приличаше. Хубавец беше, какво да приказваме! Жените като опулиха очи, не могат да ги откъснат от него. Харно, за друго ти бях заразправял.

Заведох Дата при десетника. Ето, казвам, намерих си другар. Дадоха ни колиба за двама и почнахме да работим. От дъги Дата не отбираше, ама като завърти брадвата — по-далеч стой! Бързо научи занаята, а най-важното — стараеше се.

Първия ден не сякохме дърво — имах отсечено, захванахме да го нарязваме за качета. Близо до нас сечаха Поклонски и синът му. Ама едно дърво — трима души не могат го обхвана! Вече втори ден го сечаха. А Дата току поглеждаше към тях, ту височината, ту дебелината, мереше на око. Защо ли му трябваше — не беше ли виждал как се сече дърво? Ама не, тия дървета, разбираш ли, били други, и по-иначе падали, та искал всичко да види. Е, справиха се най-после Поклонски с техния бук. Като заскърца, като запращя, запука. Дата чу пукането, захвърли триона, обърна се към тях и както си стоеше на колене, така си остана — гледа като омагьосан. Букът се люшна и рухна на земята. Гледам — Дата е пребледнял като мъртвец, пот се стича по лицето му, ама не мърда. Ей сега ще скочи и няма да го видя повече. Право да си кажа, не вярвах, че ще остане. Дълго стоя на колене, тих, кротък, после отри с ръка потта от лицето си и пак хвана триона.

Мислех, че ще свикне с гората, с работата, ще престане да го боли душата, ала взех да забелязвам в него нещо странно: изберем си някое дърво, заудряме го с брадви от две страни, хвърчат трески — цял лакът. Отсечем го до корен. Дата се отдръпне настрана и гледа. То си е интересно да гледаш: като запука оня бук, сякаш му е пречупен гръбнакът, но стои още някое време… После се завърти, наклони се и почне да пада, чупи всичко около себе си; листата звънят, шумят, плющят, вейките стенат, чупят се, страшен пукот се вдига. Такъв грохот, сякаш Амирани[1] издъхва. Рухне дървото на земята, ама така кънти, като че великан се е ударил с юмрук в гърдите. Само че много по-силно. Затрепери земята, разтресе се и стихне. И ти се струва, че си оглушал. Лежи дървото, нещастно, да го ожалиш, листата му мигом увяхват. Мъртва тишина. Ах, каква огромна тишина! Дата стои и гледа. И всеки път така — секат ли наблизо дърво, зарязва работата и право там. Колко пъти съм го чувал да казва:

— Дигва, братко, режа си главата, че дървото е като човека, па и повече от него разбира; и е по-красиво, и по-благородно посреща смъртта, а пък за живеене — къде по-свястно живее!

Тъй обичаше да казва Дата Туташхиа и вярваше на думите си.

Ама аз пак се отплеснах. Старея, взех да се забравям.

Много ли, малко ли време мина, пристигна при нас един войник, току-що излязъл от казармата, с жена си.

Тя, както разбрах после, додето мъжът й си отбивал службата, живяла, без да се дели от него. Бяха бездетни, голи и боси, дори нямаха на какво да спят. Как ги беше захвърлила тук съдбата, един господ знае! А аз какво да кажа — неизповедими са пътищата господни. Пък и самичък би ли се домъкнал тука? В това село, колкото народ имаше, все бяха пришълци, голтаци, а като погледнеш, бяха пуснали корени и парата ги биеше.

Дойдоха, значи, тия новите. Десятникът пита, войника бива ли го да сече дървета. „Ами — казва войникът — аз в степта съм расъл, дърва мога само да цепя, а от горска работа не отбирам.“ Все пак десетникът го взе — не достигаха хора. Помоли ни с Дата да ги вземем за помощници и да ги научим да правят дъги. Проклет да е този ден! Оттогава започнаха всички беди. Как започнаха и какво стана, ще ти разправя поред.

Войника го викаха Будара, жена му — Бударовица. Никой не ги знаеше кои са и отде са. Че говореха руски — говореха, ама такъв говор по-рано не бях чувал, само от тях. На Будара зрението му беше поотслабнало през войниклъка. Но и със слаби очи работеше мъжката. Бударовица, макар и жена, не падаше по-долу, че и му надвиваше в работата.

Ден-два Дата се позаглежда в тях, а после ми дума:

— Не е хубаво да ги държим на половин рубла, жал ми е. Хайде да им плащаме по рубла.

Ново двайсет! Тая година на работника се плащаше по четиридесет копейки. Отде накъде да плащаме на Бударови по рубла? Дата държеше на своето, най-после се наговорихме да им плащаме по седемдесет и пет копейки на човек. Зарадваха се Бударови, взеха още повече да се стараят. Лека-полека се научиха да избират дървото, да го отсичат, да го разрязват с трион, да го цепят и дялат… Ама пък толкова старателни хора да бяха, боже господи! Да вземем например мушиците. В гората са на рояци — където ще работиш, трябва най-напред да се подпалят гнилите пънове, та да ги разгони пушекът, иначе до кръв ще те изпохапят. На Бударови гнили пънове не им трябват, мушиците все едно, че ги няма; като почнат заран работа, доде се здрачи, не изправят гръб. Пък бяха едни внимателни и двамата — не ти е работа. Всякога усмихнати, към всички почтителни; и с кокошките, дето се казва, на „вие“. Като поздравяват, до земята се кланят. Молят се дене и ноще — и калугер ще им завиди. Веднъж казвам — просто така, между другото, че водата в стомната не е прясна. Будара като чу, че като я грабна от ръцете ми, че като хукна по нанадолнището! Викам му да се върне, дера се… Къде ти! До извора бегом надолу по склона една верста и после нагоре със същата бързина. Пълна стомна донесе.

Изкараха с нас точно един месец, научиха занаята и почнаха да работят за тях си. Бяха още с нас, когато взеха да си правят къща. Помагахме им с каквото можехме — греди, мертеци, каси, врати… За този месец Бударови изкараха четирийсет рубли. Позагладиха косъма, завалиите, пооблякоха се — е, то се знае, като за гората.

Стените бяха вече вдигнати, когато те изоставиха къщата и се захванаха за обора. За две недели го направиха. Просторен обор — пет крави и с приплода ще събере като нищо. Дата много се радваше на упоритостта им, като че за него се трепеха.

Помня, веднъж по пладне с него си почиваме, обядваме. Дойдоха Бударови. Поканихме ги да хапнат, каквото бог дал. Седим четиримата и си приказваме за туй-онуй. И ето ти я Бударовица казва: „Ние вашия занаят още не го можем кой знае колко, едва по рубла на ден изкарваме, а разходите нали знаете какви са — къщата трябва да довършим, за стопанството едно-друго да купим. Най-напред крава искаме да си купим, ама не ни стигат парите. Дайте ни назаем петнайсет рубли. Тая неделя ще идем в Баракаевка да купим крава, а борча, ако искате, ще го отработим, ако искате, в пари ще го върнем…“

Дата не ми даде да си отворя устата, наброи на Бударовица петнайсет рубли. „За такива като вас, казва, не ми се свиди, бог да ви помага.“ Те ни благодариха веднъж, че втори път, и не знам колко пъти още, поседяха малко и тръгнаха към техния бук.

Право да си кажа, не ми хареса нито молбата им, нито това, дето Дата им даде пари. Не от алчност, бог ми е свидетел! Не премълчах, казах на Дата.

— Защо не ти харесва? — учуди се той. — Можеш ли ми каза?

— Мога — рекох. — Не ми мирише на добро тая работа. Помни ми думата.

В неделя Бударови още по тъмно излязоха от село, та да стигнат по-рано на пазара. А в селото и старо, и младо, и тукашни, и ябанджии — всички вече знаеха, че са отишли да купуват крава. Още сутринта забелязах, че селото е нещо неспокойно, не е като обикновено: мъжете мълчат като пънове, жените гледат злобно. Каква ще е тая работа, мисля си. За тамошните ти казвам, за кореняците. Ябанджиите ги нямаше, бяха се пръснали насам-натам.

Това село лежеше на хълм и от мегдана, дето се събираше народът, се виждаше пътят; виеше се по склона, от Баракаевка насам по тоя път се идваше, друг нямаше. Щом превали пладне, изсипаха се всички на улицата със семействата си, насядаха по чардаци, по пейки, по греди и се вторачиха в пътя. Седят мълчаливо, рядко някой ще пророни дума. Гледат като бухали, сякаш чакат чуждо погребение. Сетих се аз какво чакат, но за всеки случай се позаслушах — и вярно излезе, Бударови чакат. Ако някой на село си купи добиче, а съседът дотича да го види, никой няма да се учуди. Ама тия проклетници имаха поне по пет крави на къща, че и свине, и кози, а пък кокошки, патици, гъски — колкото щеш. Та ми беше чудно, че заради Бударовата крава губят толкова време. Всички бяха дошли тука голи и боси, а като забогатяха — не може да се говори с тях. Изкореняваха пънове, сума картофи садяха. Берекетът в тия краища беше невиждан. Екстра картофи, със синя кожица. Дребните — колкото юмрук, едрите — като зелки. От един засят чувал — двайсет вадеха. На пазара ги носеха напролет, когато са още на цена. А пшеница и царевица колко сееха, пък и от гората изкарваха. Смятай и ще видиш! Власти в тоя пущинак няма, няма кой да събира данъци. Богати са, много богати. Ама защо така чакат Бударовата крава? Настръхнали и се свили одве. Казах на Дата. Той майстореше нещо с брадвата. Заряза го. Седнахме на една пейка при тукашните.

А Бударови с кравата закъсняват. Всички мълчат — угрижени, намръщени, та няма накъде.

— Изглежда, са им откраднали кравата — рече някой.

Избухна такъв смях, като че кой знае каква шега беше пуснал. Веселякът се окуражи и добави:

— Май и Бударови са ги заклали.

Пак кискане.

Оня вече го удари през просото — смеят се, та се късат. Хеле омръзна им, притихнаха. Шегаджията пак почна да прави зевзеклъци, но вече на вятъра. Настръхнаха всички, мълчат. Мина тъй към половин час.

Най-после се показаха. Вървят бавно. Отпред Будара води кравата за едно въженце, зад кравата Бударовица с една вършина. Все повече се приближават.

— Та тия Бударови са си купили коза! Коза! — каза някой.

Всички се засмяха, ама тихо, безгласно, та Бударови да не чуят.

Но не беше коза, а крава. От хубава планинска порода, ама те, глупаците, от тая порода нищо не разбираха. Такъв надой като техните крави Бударовата, разбира се, не можеше да даде, затова пък от нейното мляко можеше да се избие два, че и три пъти повече масло. Те хич и не подозираха това и се радваха — кравата, демек, е малка, няма да се къпят в мляко.

Заизкачваха се Бударови по хълма и когато се приближиха на двайсетина крачки, някой рече:

— Ама те са купили крава без опашка, гледайте, хора, без опашка е добичето!

Крайчецът на опашката наистина беше отрязан два-три пръста или малко повече. По горските места колкото по-дълга е опашката на кравата, толкова по-добре — по-лесно прогонва мухите и мушиците; късоопашатото добиче ще се измъчи, мухите ще го изтормозят, ще му намалее млякото. Като видяха подрязаната опашка, мирясаха — не може Бударовата крава да се мери с нашите. И се разотидоха.

— Видя ли? — рече Дата. — На какво се радват, глупаците. Богатият съсед в беда е спасение, в недоимък — подкрепа. Що за народ са тия хора, не мога да разбера…

И наистина не ги разбираше, и все затова, че не ги познаваше. А аз ги познавах. Един друг с парцалите се изяждаха, чуждият имот им беше като трън в очите, не хора — самата завист. Завистта ги ядеше. Когато голтаците забогатеят, винаги стават такива. И в това селище трупаха мас забогатели голтаци. Калпав народ беше. Лош. Не вярваш ли? Сега ще ти разкажа такова нещо, че косата ще ти се изправи.

Вкараха Бударови безопашатката си в краварника, просторен като господарски палат. И какво мислиш? В цялото село друга такава дойна крава нямаше. Никой не искаше да вярва, когато тази офъкана кравичка започна да дава повече мляко от другите. А Бударовица, мръсницата, намери отнякъде стъклен съд — внася го в обора празен, изнася го препълнен и пред очите на цялото село плува ли, плува към къщата. Знаеше, никаквицата, че съседите поглеждат иззад перденцата и се пукат от завист. И така важно вървеше, гаче ли беше дойка и носи не буркан с мляко, а царско чедо.

Хитра жена, цялото село побърка.

Като наближи време да се тели, Бударовата крава започна да линее. Походи със стадото я има месец, я не, а после изчезна. Плъзнаха из селото разни слухове — избягала е кравата на Бударови, и толкоз. Съвсем освирепя народът, тичат от къща в къща, чешат си езиците: тая коза всичко на всичко три месеца я доиха.

Нищо чудно нямаше — някои добичета се усамотяват, когато дойде време да се телят.

Бударови търсиха кравата, но не я намериха. И ние с Дата претърсихме всяка падинка, всяко дере — къде ти, като че в земята беше потънала. Връщаме се по тъмно в селото и чуваме — някой нарежда. Тичаме натам и що да видим: кравата на Бударови просната с прерязано гърло, а до нея — червеникаво теленце със смазана глава; току до него захвърлен кол. Бударовица на колене, гологлава, реве, колкото й глас държи. Ако си чувал как жените вият над покойник — нейното беше още по-страшно. А наоколо седем-осем души, все от тия, дето късоопашатката им беше трън в очите. И направили такива муцуни, като че, нито те, нито дедите им, откак са се родили, такава беда не са виждали. Демек — ни лук яли, ни лук мирисали.

— Погледни ги тия мискини, братко Дигва! Какво са направили, а? — шепне ми Дата. — Главата си залагам, че някой от тях е взел грях на душата си!

Кипна Дата, целият се тресе. Грабна кола, па с него по тия оплаквачи. Като хлебарки се разбягаха. И тъй бързо — едва рекох да го спра, а тях вече ги няма.

Десетникът веднага изпрати човек в Баракаевка. На заранта дойде един мустакат пристав. Казваше се Скирда. Поогледа убитото добиче, поразпита хората това-онова; ония гадове взеха да се оплакват от Дата, ала бяха стиснати, нищо не бутаха на оня юнак. Мушнах му аз пет рубли. Попита ме как е станала работата с кола. Всичко му разправих, той едва не се пръсна от смях. „Пада ви се! — заяви той на битите. — Даже ви е малко.“ Наплюска се Скирда и се пръждоса, отдето беше дошъл. Останаха нашите хлистове с пръст в устата. Казах „хлистове“, защото такава вяра изповядваха, та по вярата ги наричаха. Каква вяра беше тая, после ще ти кажа.

Минаха три дни. Битите хлистове ходят на работа, крият се, като че ги е страх от нещо. Нямам думи да ти опиша колко беше разгневен Дата, когато грабна кола, ама никого лошо не удари, бях там и видях.

Веднъж един от битите ме издебна сам, дойде при мен, почна да ме подпитва какво смята моят приятел, какви са намеренията му. Ясно — страхуваха се, че Дата един по един ще ги изпотрепе за доносничеството им. Знаех какво мисли Дата — ядосваше се, че се беше разлютил, казваше си, че може никой от тях да не е бил виновен. Видиш ли какво го мъчеше! Знаех го, ама не казах на хлистовете. Казвам им само: не си търсете белята, не му се мяркайте пред очите, избикаляйте го, да не стане нещо. „Какво да правим, пита хлистът, докога да се пазим, може и да не ни мисли злото, ама трябва да знаем.“ — „Ела, казвам му, утре, ще го подпитам аз.“ Идва на другия ден: „Помогни, за бога!“, казва. „Остави бога на мира, викам, ами донесете пет рубли, пък тогава ще мислим.“ Отишел, разправил на другарите си разговора ни, па почнали да се съветват със своя си Христос. Имат си те свой Христос, жив човек, дърварин като всички. Та техният Христос ги посъветвал да извадят пет рубли, да усмирят Дата Туташхиа. Донесоха, дадоха ми ги. Турих ги в джоба — точно толкова, колкото бях дал на пристава — и разреших на хлистовете спокойно да си ходят на работа. Станах им гарант, тъй да се каже.

Бударови все си оплакваха загубата. Нищо чудно, но те как да е. Лошото беше, че Дата мълчеше като риба. Не бях мислил, че може да се измъчва толкова; ходеше начумерен като облак сума време.

И изведнъж се съвзе. Камък ми падна от сърцето, но чувствувам, че пак нещо е намислил. Питам го — мълчи. До събота мълча. В събота ми казва: заех на Бударови пари, отиваме в Баракаевка да купим крава и кон.

— Защо правиш това? — питам го. — Можеш ли да ми кажеш?

— Мога, правя го — отговаря, — защо да не го правя? Тръгнаха тримата по тъмно; вечерта се върнаха, докараха две крави с телета и чудесен кон. Дата, то се знае, избираше добичета без грешка. Жива душа не излезе да ги посрещне. Всички си седяха в къщите, поглеждаха скришом през прозорците.

Бударови наеха работници. Разчистиха земя за жито, за картофи, купиха семена, изораха нивите, засяха ги и брануваха, достроиха къщата, купиха си свиня и кокошки.

Не се стърпях и попитах веднъж Дата колко пари е дал на Бударови, че толкоз нещо построиха и се замогнаха.

Дата ме погледна право в очите, дълго ме гледа така, извърна се и отново се хвана за дъгите. А после казва:

— На тебе, Дигва, става ли ти нещо от туй, че така са се уредили?

— Какво ми е на мене — викам, — само хич не си мисли, че Бударови ще ти помогнат в нужда, че в огъня ще влязат зарад тебе.

— Не ми е притрябвало да ми помагат — казва Дата, — нека забогатеят, богатият лесно може да прави добро. Ще срещнат и те някой завалия и както им помогнах аз, така и те ще му помогнат. А на моята нужда, ако ще да съм кръщелник на царския наместник, пак нищо не помага.

— Харно — казвам, — пилетата се броят наесен. — Още когато Бударовица носеше в стъклен съд млякото от обора, ги разбрах що за стока са… — И все пак, колко им даде?

— Двеста рубли. Не са искали, сам им дадох. Назаем. Можех и да им ги харижа, ама от харизаното хаир няма, ще го разпилеят, имотът със собствена пот трябва да се печели!

Дойде пролетта, върнах се вкъщи, засях, турих в ред стопанството си. Лятото, нали знаеш — селско време е. Наесен — пак на Кубан. Дата ме посрещна мрачен, гледам, криво му е нещо. Какво го мъчеше, не можах да разбера.

Есента Бударови събраха реколтата, бог знае колко зърно са изсипали в хамбара си, запасиха се с масло и сирене, заклаха едно прасе над сто килограма. Върнаха си дълга. Само че онези услужливи и приветливи Бударови вече ги нямаше. На мижавия Будара очите му като че взеха да виждат; Бударовица не ходи вече в гората, седи си дома, шета, демек, къщата има нужда от стопанка. Будара си доведе отнякъде ратай, един куц. Тоя куц и с ума си куцаше. Все се хили и нещо си мърмори под нос. Работеше от тъмно до тъмно, за двайсет копейки на ден се трепеше, горкият. И лошото не беше, че е побъркан — то на всяко село му трябва по един луд, — ама ми беше жал за него, не мога да ти опиша колко. Да плащаш двайсет копейки за такъв труд, е голям грях. Дата рече това на Будара, а той му вика: „Че защо му е на глупака повече?“

Само да беше видял Будара как се връща от гората — същински чорбаджия. Сева Глупака се мъкне след него, едва си влачи краката, носи инструментите, превил се о четири: брадви, рендета, клипове и каменарски чук… Пот като град тече от него, докато се домъкне до къщи. Всички дъгари си оставяха инструментите в гората, криеха ги някъде от дъжда, и толкоз; никой не ги пипаше, не крадяха, а Будара казваше, че ще му ги откраднат, и гонеше оня завалия пет версти до гората и пет обратно, като че и без това Сева Глупака не работеше като добиче.

И по-рано бях забелязвал, че Бударовица се заглежда по Дата, ама си траех. Сега, като се поугои и се наля, съвсем му отпусна края. Дата хич не я поглежда, а тя, като пощръкляла, мира не му дава, не знаеш къде да се денеш от нея. Переше ни, всички кьошета ще изпомете, дрехи взе да ни шие. Тя и без туй би трябвало да ни шие и да ни пере — благодарение на нас толкова се замогнаха, — ама не е там работата, друго й беше на ума. Не ми харесваше това, па после махнах с ръка — няма да го изяде я, нищо не може да му направи. Всички хлистове спяха с жените на едноверците си. Според тяхната вяра това не е грях, а пръст божи. Бударовица, то се знае, съвсем пощуря, като видя това. Казвам на Дата: жените и без туй са малко, хлистовете не щат да знаят за православните, не мъчи жената, изпълни й сърдечното желание, нищо няма да загубиш. Дата не пусна Бударовица и да припари до него: ако го направя, казва, ще излезе, че съм помагал на Бударови от похот. Повъртя се около нас Бударовица, помая се, па разбра, че нищо няма да излезе, и се отказа. И трябваше пак сами да си перем дрехите на реката.

Докато Бударови нямаха нито грош, можеха последния си залък да ти дадат, ама като забогатяха — махорка за едно смукване не можеш да измолиш. Дузина яйца в Баракаевка струваха един петак. Бударовица по-малко от десет копейки не вземаше, а пък за нас с Дата съвсем й бяха празни ръцете — каквото и да поискаме ще откаже. За канче мляко да ни иска пари — не й дава съвестта, и тя ни вика: нямаме мляко. И се оправи работата.

Бударовица започна да вари ракия, търгуваше наляво и надясно. Сева Глупака си изподра гърба да мъкне дърва от гората, ама водка и не помирисваше; затова пък, когато Бударовица прави бира и я отцежда, гъстото се пада на Сева; наплюска се горкият с тоя боклук и ходи като замаян, коремът му се подуе като от воднянка.

Зачестиха хлистовете у Бударови, взеха да ги кандърдисват да приемат вярата им. С Бударовица бързо се разбраха — не трябва да се пие водка, казват, ама иначе можеш да вариш и да продаваш, колкото си искаш. Охлисти се Бударовица, сега мераклии, колкото щеш. Ама пък Будара за нищо на света не искаше да си смени православната вяра — чини ми се, жал му беше да се откаже от водката и от тютюна. А че жена му се търкаля от креват на креват, а той като православен не трябваше да спи с нея — това като че ли не го засягаше. До време, разбира се. Не знаеше, горкият, какво го чака, иначе нямаше да остави жена си да стане друговерка, по-скоро щеше да я убие.

А ето какво го чакаше: Бударовица се разпусна, с всички мъже в селото преспа, не му мислеше дали вярата забранява — и православен не пропущаше. Хлистовете от злоба излизат от кожата си. И на всичко отгоре Будара им е като трън в очите, не им приема вярата. Иде им да го убият, ама нали знаят, че ще го защитим. Страх ги беше от Дата, та затова не го закачаха. Будара всеки ден налага Бударовица, не ходи, вика, по чужди мъже, ама тя — своето си знае. Ако се откажа, вика, да нося тоя кръст, ще ме прибере господ при себе си. Те ти, булка, Спасовден!

Гледа Дата всичко това, гледа и веднъж ми вика:

— Дигва, братко, сполай ти, че ме подслони. Ако даде господ, ще ти се отплатя, но не мога да остана повече тука. По-хубаво очите ми да не виждат тия хора. Страх ме е да си взема грях на душата, каквито и да са, пак божи твари са. Ще остана, докато си намериш помощник, а после ще си ида.

Взех да го кандърдисвам, остани, викам, майната им на хлистовете, ама Дата не ще и да чуе. Сега виждам, че не съм бил прав. Нямаше да се примири той с такъв мискинлък, а ако се беше намесил, не се знае докъде щеше да се стигне.

Веднъж, току-що си бяхме легнали, чуваме — в селото врява, гюрултия, викат, колкото им глас държи. Хвърлям се към прозореца, гледам — Будара думка с тояга по вратата на Халюткината къща, вика на Бударовица да излиза. А тя не ще. Хлистовете от мало до голямо се изсипали на улицата.

Тъкмо им е на сгода да набият Будара, ама ги е страх от нас. Будара разби вратата, втурна се в къщата. Халюткин изскочи на двора само по гащи. „Помощ!“ — крещи. — Будара млати жена си, така я подреди, че здраво място по нея не остана, гони я да си върви дома, а тя едно си знае: „Няма, вика, да тръгна, додето не изпълня волята божия.“ Будара пак я налага, Бударовица се извива като змия, ама не си отива. Всички си дерат гърлата, все едно, че е дошъл свършекът на света. Будара налага жена си и нарежда: „И сега ли няма да дойдеш?“ — „Няма да живея с тебе — крещи Бударовица, — с Халюткин ще остана!“ А Халюткин вика от двора: „Остани, не ходи при него, притрябвал ти е, безбожник такъв, изчадие адово!“ Вцепени се Будара, реши с добро да примами жена си, започна да плаче, а тя своето си знае, с нищо не мож я трогна. Тогава Будара като закрещя: „Ей сега ще извикам Дата, ще видим няма ли да дойдеш!“ Изскочи от къщата: „Ще те видя как ще я приютиш!“ — вика на Халюткин.

Връцна се и право към нас. Върви бавно, чака Бударовица да го викне, само да не ходи при Дата. Никой не го извика. Хлистовете се споглеждат, шушукат си. Ще се нахвърлят сега, мисля си, върху Будара, ще го оскубят като кокошка. Не го пипнаха. У нас гореше газениче, виждаха, че и двамата сме на прозореца, иначе Будара щеше да си изпати.

Влезе, спря посред стаята, наведе глава. Знае, че е виновен и няма работа в тая къща. Примъкнаха се хлистовете към нашето прозорче, а по-безочливите — още по-близко, да чуят какво се приказва вътре. Всичко стихна, само едно щурче цвърти в ъгъла.

— Не ми отказвай, Дата. Застъпи се. Обидиха ме хлистовете, развратиха жена ми. Знам, виновен съм пред тебе… Кажи й да си върви у дома. Освен теб никого няма да послуша. — И замълча.

Ония зад прозореца зашепнаха и пак стана тихо.

Дата Туташхиа, забил очи в пода, мълчи.

— Върви, Дата — казвам му, — жал ми е за тоя глупак, може пък наистина да те послуша жената.

— Какви ги приказваш, Дигва! Не е мъжка работа това да се месиш в живота на една разпътна жена. Аз им мислех доброто, а какво излезе? Вече на хора не приличат. Сбърках един път, стига толкова!

Не се меся, казва, в работите на курвите. А когато в Поти моряци обидиха една проститутка, кой я защити, не беше ли той? Стигна се до бой, едва не му отхапаха кутрето.

На двора пак зашепнаха. Будара разбра какво казва Дата, тръшна се на пода, облян в сълзи: „Няма да си отида, докато не ми помогнеш да си прибера жената!“

Дата се приближи към него, накара го да стане. Мъж си, казва му, прилича ли ти това? Будара го моли, само дето краката не му целува, а Дата не ще и да чуе.

Погледнах през прозореца. Ония вече току под него.

— Върви и сам си оправяй живота — отрони Дата.

Хлистовете се размърдаха, отдръпнаха се от прозореца ни, приказват си, подсмиват се. Радват се, че Дата е обърнал гръб на Будара.

— Щом отказваш, сам ще ида! — заврещя изведнъж Будара и с войнишка строева стъпка тръгна към къщата на Халюткин.

Едва се изравни с хлистовете, някой го прасна по гърба и всички се нахвърлиха върху него като чакали. С колове, с юмруци, с нозе; Будара квичи, като че го колят. Изскочих да го отърва, ама ще усмириш ли тия зверове?! Мене, което си е право, никой нямаше да ме пипне, ама в тъмнината нечия пръчка — и до ден-днешен не знам чия — ми извади окото. Завих от болка. И Дата като тигър се хвърли да ме спасява. „Тук съм, Дигва, дръж се!“ Щом чуха гласа на Дата, хлистовете мигом се пръснаха; освен Будара и мен, едноокия, никой не остана. Видя Дата какво са ми направили тия поганци и съвсем излезе от кожата си, но с какво можеше да ми помогне… Нямаше време за бавене, Дата впрегна конете, намери човек, който да върне каруцата обратно, и ме откара в болницата. Страшни болки, страшни мъки преживях тогава. Дата ме гледаше, на крачка не се отделяше от мене. Тъй се свърши с гурбета ни и с дъгарския занаят.

— Не приеха доброто сърцата на Бударови — косеше се Дата.

Можеше да си помисли човек, че подлостта на Бударови му тежи повече от моето нещастие.

И след това съм се срещал с Дата Туташхиа. Лоши неща се говореха за него, ама не вярвам аз на тия приказки. Не беше от тия, дето са способни да вършат злини.

[1] Амирани — в грузинския фолклор — Прометей. — Б.а. ↑

Граф Сегеди

… Аз съм самотен човек и посещението на княза естествено ме зарадва. Визитата му не беше дълга, но на тръгване той ми даде да прочета едно писмо, което компенсира краткостта на нашия разговор. Писмото му бе изпратил неговият кръщелник, акцизният чиновник Мушни Зарандиа. В края на посланието си авторът уверяваше, че за написването на това писмо му е била необходима една година. Съжденията на Зарандиа наистина изглеждаха твърде убедителни и вътрешно завършени, което е първият признак за продължителни и задълбочени размишления. Акцизният чиновник излагаше пред кръстника си приблизително следното:

„Историята на човечеството се обуславя от това, че определени личности или групи от хора убеждават останалото човечество в предимството на начина на живот и на вярата, предлагани от тях, пред онзи начин на живот и вяра, които изповядват всички останали в дадения момент. Поради извечния стремеж към материален прогрес, от една страна, и поради неутолимото любопитство и трескавото търсене на нещо ново, от друга, а също така поради много други стремежи, тълпата се е приобщавала към новите принципи, приемала е новата вяра и е започвала нов живот. Благодарение на подобни преломи хората например вече не човъркали земята с мотика, а я орели с железен плуг; вече не прикривали с какво да е голотата си, а се обличали с ленени и сукнени дрехи; не се кланяли вече на идоли, а се молели пред богато украсени икони. Но общочовешката печал и злочестина, беда, мъка, неудовлетвореност и ненаситност оставали същите, както в епохата на каменните оръдия или ралото; изменяло се всичко, освен духовната жажда, т.е. самият човек.

Оттук следва, че заменянето на една социална система с друга по принцип не е оправдано. Разбира се, онези личности или групи от хора, които се нагърбват с мисията на проповедници и организатори на новия живот, знаят това. Техните цели са користни. Но всяко движение разполага и със своята армия от фанатици.

В нашата епоха властта, колкото и да е прогнила и колкото и да са разклатени устоите й, разполага с напълно съвършени средства и методи за противодействие на врага, т.е. на новото. Затова тя може да бъде съборена само чрез насилие и кръвопролитие. Милиони онеправдани, милиони убийства и злодеяния — и всичкото това, за да може злочестината, неудовлетвореността от живота, извечният духовен глад както преди, а може би и повече от преди, да измъчват човека! Малко е да се каже, че това противоречи на здравия смисъл, то противоречи и на принципите на доброто и добродетелността. Дълг на всеки честен човек е да се бори срещу това, защото по този начин той се бори за щастието на човека.“

По-нататък кръщелникът на княз Григорий Пагава размишляваше върху предназначението и мястото на разумния и благороден човек в сблъсъка на старото с новото. Когато новото насилие се бори със старото насилие, всеки честен човек трябва да застане на страната на старото насилие, доколкото изобщо не е необходимо да ставаш привърженик на онова, което в същност няма да направи човека по-добър, но ще донесе нови нещастия, убийства и чудовищно зло, докато всичко това и при старото насилие го е имало предостатъчно.

В края на писмото си акцизният чиновник Мушни Зарандиа убеждаваше Княз Григорий, че за пет години служба не е допуснал дори нищожно петънце върху своята репутация. Това обстоятелство, подчертаваше той, в никакъв случай не трябва да се обяснява с аскетичното му отношение към служебните задължения, то е следствие на духовните му достойнства. Зарандиа уверяваше кръстника си, че неговите способности, нравственост и енергичност заслужават друга, по-значителна сфера на дейност. Случайно научил за приятелските ми отношения с Григорий Пагава, той го молеше да ходатайствува за преминаването му в жандармерията, като обещаваше да заслужи доверието и благодарността на началниците с безгранична преданост към престола.

Самият аз бях служил тридесет години на династията на Романовци и познавах безброй примери и най-различни принципи за защитата на светая светих на съществуващата власт, но философията на Мушни Зарандиа ми откри нов тип верноподаник и затова, дори с известно любопитство и интерес, се съгласих да покровителствувам кръщелника на Григорий Пагава.

По такъв начин Мушни Зарандиа, син на дякон, през 1890 година започна своята кариера от низш жандармерийски чин. По това време Дата Туташхиа вече от пет години беше абраг.

Мушни Зарандиа прослужи в жандармерията двадесет и три години и за цялото това време не претърпя нито едно фиаско, заслужи пет ордена, три извънредни повишения, аудиенция при Негово Величество през петербургския период на службата си, личен подарък от царя и звание полковник от жандармерията. За човек, макар и просветен, но от плебейски произход, това беше безпрецедентен случай. Разбира се, всяка кариера е донякъде въпрос и на шанс, но според мен Зарандиа се издигна най-вече благодарение на вродените си способности. Този човек, който притежаваше необикновено гъвкав ум и енергичен характер, беше в същото време поразително предпазлив и проницателен. Ако паметта не ме лъже, не съм срещал човек по-преуспял в службата си, който при това да няма завистници. По повод на една важна служебна победа Негово Величество благоволи да нарече Зарандиа „Македонски на жандармерията“. Този прякор му остана завинаги. През последните шест години от службата си Зарандиа беше таен заместник на имперския шеф на жандармерията. За този твърде кратък период той стана един от онези хора, които почти никой в Петербург не познаваше, но на чийто труд и способности се крепеше държавата.

Алексей Снегир

Родом съм от Солдатска, голяма кубанска станица. Баща си едва го помня — веднъж се беше напил, простуди се и умря. Останахме двама братя близнаци и майка ни. Бяхме по на дванайсет години, когато мама се разболя и легна на легло. Стана трудно да се живее, стопанството ни съвсем западна. Имахме малко земица, кон, крава, свиня и гъски. Гъски в станицата отглеждаха почти всички. Лете ги пасяха, наесен ги продаваха. Ние продавахме най-много до сто и петдесет, но някои семейства гледаха до пет-шестстотин.

Майка ни от ден на ден все по̀ на зле отиваше. Ние с брат ми не знаехме за кое по-напред да се заловим, нищо не ни спореше. Съседите ни посъветваха да вземем квартирант. Тъй и решихме да направим. Квартирантът беше към двадесет и пет годишен. Спазарихме се да ни плаща по три рубли на месец. За първия месец плети предварително, а като поживя у нас и видя на какъв хал сме, даде пари за още пет месеца напред и каза да извикаме доктор за мама. Каза ни, че се нарича Лука, но истинското му име беше Дата Туташхиа. Това научих много по-късно. Доведохме ние с брат ми доктор, той прегледа майка ни и каза, че вече нищо не може да се направи. Пари не ни взе. Лука ни накара да доведем друг, но и той не помогна. Майка ни имаше охтика и се топеше като свещ. Още дишаше, когато се появи Маруда и поиска да му върнем капарото.

Маруда идваше в станицата в началото на пролетта, обикаляше всички къщи, договаряше закупуването на гъските и даваше предплата с разписка. Наесен се разплащаше и откарваше гъските. Занимаваше се с още една доходна работа — на панаира, но за това после. Не беше тукашен, фамилното му име беше Малиновски. Маруда го бяха кръстили затуй, че беше винаги мръсен, кирлив, същински просяк. Дебел, подпухнал, с увиснала долна устна и малки свински очички, той ходеше винаги със зяпнала уста, като че от рождение му бяха дали някаква задача, все решава, ама не му стига умът да я реши. Дали защото беше научил, че майка ни умира или по някаква друга причина, но той заяви, че гъски не му трябват, а той си иска капарото. Този ден беше мой ред да паса гъските. У дома бе останал брат ми. Той казал, че нямаме нито грош и не можем да платим. Маруда поискал да му дадем гъски. Брат ми казал, че са още малки. Маруда не искал да чака — или давайте гъските, или върнете капарото, и толкоз. Майка ми отдавна не беше ставала от леглото, но като чула тоя разговор, събрала силите си и се надигнала, тръгнала към прозореца, но й се подкосили краката и тя паднала и се ударила във вратата. Съседите чули шума, дотичали, набили Маруда и го изгонили. Той подал жалба срещу нас. След седмица дойде един пристав и откара гъските. Лука го нямаше вкъщи. Върна се вечерта. Представете си картинката: на една страна охка майка ни, на друга пищим ние с брат ми. Той започна да ни утешава и ни даде четиридесет рубли. Но добрината му не можеше вече да помогне на майка ни. Тя се мъчи още седмица и предаде богу дух. Лука донесе ковчег, съседите изкопаха гроб. Погребахме мама, поплакахме и се успокоихме. Трябва да се живее някак. Останахме кръгли сираци, но благодарение на Лука не се отчаяхме. Все пак имахме някакъв имотец. Почнахме да го стопанисваме, както можехме.

Нито брат ми, нито аз се бяхме замислили тогава кой е Лука, отде е дошъл в нашия край, къде се губи по цели дни. Глупави бяхме. Чак след време разбрах всичко, когато станах при Маруда момче за всичко.

Ето как стана това. Мама вече три месеца, откак бе умряла, беше есен, помня, носех яйца на бакалина. Насреща се задава Маруда с една малка масичка под мишница. Повика ме и аз се приближих, не съм злопаметен. „Ела, казва, при мене. Трябва ми един помощник. По петдесет копейки на ден ще ти плащам.“ Петдесет копейки по онова време не бяха малко пари, особено за хлапе като мене. „Ама ти си имаш момче“ — отвръщам. „Изгоних го — казва, — крадеше пари.“ Познавах го аз онова момче и каква му беше службата при Маруда също знаех.

Масичката, която носеше Маруда, беше игрална. На нея бяха нарисувани шест квадрата. Във всеки квадрат имаше точки — в първия една, във втория две, в третия три и така нататък, като на заровете. Всяка точка си имаше отделно название: як, ду, се, чар, пандж, шап.[1] Маруда занасяше масичката си на пазара, слагаше я някъде, дето се събираше повече народ, момчето вземаше една чашка с чинийка и захлупваше с чашката заровете. Маруда се провикваше:

— Заложиш ли петак, ще вземеш два, ако си с късмет — и двайсетак! Около масичката се събираше тълпа. Да речем, някой заложи пет копейки на квадрата „як“ — момчето разтърсва чашката с чинийката, разбърква заровете, вдига чашката. Ако на единия зар има „як“, притежателят на петака получава десет копейки, ако и на двата зара има „як“ — Маруда дава двайсет копейки, а ако нито на един няма „як“, — петака го прибира Маруда. Онова момче ми разправяше, че понякога Маруда отнасял от пазара по петнайсет рубли, а друг път едва пет успявал да събере.

Зарадвах се на думите на Маруда до немай-къде. Колко бях завиждал на момчето, което му помагаше — разтърси чашката, зачукат заровете, а на мен ми се свива сърцето — мъкни се към дома, кукувай в празната стая. Нямаше по-нещастен от мене тогава. Как да не се съглася! Казах на Маруда, че ще изтичам при бакалина да му дам яйцата и веднага ще дойда при него.

Дните минаваха. Веднъж Лука ме запита къде се губя по цял ден. Казах му, че работя при Маруда. Лука се замисли, но нищо повече не ми каза. Може би три дни след този разговор Маруда ме изпрати да разваля три рубли. Затичах се към сергиите с шапки, които бяха близо до нас. С шапкарство се занимаваха обикновено грузинци. Втурнах се в работилницата на един шапкар и видях Лука. Той стоеше гърбом към вратата и наблюдаваше една игра на табла. Докато шапкарят, които се казваше Гедеван, ми разваляше парите, играта свърши и играчите станаха. Първият, в черна чоха, беше черкезинът Махмуд; другия, Селим, също го познавах, той продаваше бурета. Селим кацарят измъкна от джоба си смачкан куп банкноти и почна да ги подрежда. Бяха ми развалили вече трите рубли, но — и сега си спомням — краката ми като че се залепиха за пода: толкова пари не бях виждал през живота си. Селим нареди парите, прегъна пачката през средата, сложи я в джоба си, свали колана си и като го хвърли върху таблата, почна да оправя дрехите си.

— Вземай заровете, Селим! — чух аз гласа на Лука.

— Защо? — попита Селим, усмихвайки се.

— Вземай ги, ти казвам.

Селим се препаса, взе заровете и ги подхвърли върху дланта си:

— Е, взех ги, сега какво?

— Хвърли шестица!

Бъчварят сложи заровете върху таблата.

— Я си гледай работата! — Той размаха ръка току под носа на Лука. Лука измъкна от пазвата си револвер, вдигна спусъка и като насочи дулото към Селим, му заповяда да седне. Селим разбра, че работата е лоша, и се отпусна на стола, блед като мъртвец.

В работилницата стана тихо.

— Вземай заровете! — процеди Лука. — Шестица хвърли, шестица!

Селим взе заровете, разбърка ги — някак особено го правеше — и ги хвърли на дъската. И наистина шестица излезе.

— Вземи ги още веднъж и хвърли четворка — каза Лука.

Селим беше бледен, челото му в пот, очите — от зли по-зли.

— Хвърляй, хвърляй! — повтори Лука. — Хвърли четворка!

Селим хвърли и излезе четворка.

— Сега извади парите и ги дай на Махмуд!

Селим се бавеше.

Чакаше и Лука. Селим погледна изпод вежди към дулото на револвера, почти опряно на гърдите му, измъкна парите и ги хвърли на масата.

— Вземи своите — каза Лука на Махмуд.

Черкезинът преброи парите, прибра три четвърти от тях, останалите хвърли обратно.

Дълго мълчаха.

— Защо ми ги взе? — тихо попита Селим.

— С лъжа ги спечели.

— Всеки прави, каквото си иска — каза Селим. — Аз играя на табла.

— И аз направих, каквото поисках — каза Лука. — Взех от теб, дадох на него.

Селим тръгна към вратата. На прага се обърна:

— Искаше да покажеш какъв си храбрец ли?… И без това го знаем. Няма да си кривя душата — не съм срещал много като тебе.

— Затова пък като теб има много. А аз съм обикновен човек. И не се хваля с храброст.

— И тука си прав, Дата. — Селим не прекрачваше прага. — Като мен има много, всички на света са такива. На твоите години и аз бях като теб, може би малко по-лош. Годините си казват думата. Отказах се да променям тоя свят. Продавам бурета. Светът — той кимна към Махмуд — е пълен с такива като него. Няма да го поправиш. Знае, че срещу мен не може да спечели, а сяда да играе. Ако не днеска, утре пак ще загуби от мене. Защо? Надява се да спечели, много е алчен.

Черкезинът се хвърли към Селим. Чу се звук от плесница.

— Другия път повече.

Селим излезе, без да каже нито дума. Отиде си и Лука.

— Ама наистина — обади се някой от чираците, — какво му влиза в работата шмекеруват ли, или не?

— Такъв си е. Не обича… — Гедеван прекъсна думите си и ме потупа по врата. — Върви, момче.

Изскочих от работилницата.

„Къде се забави? — нахвърли се върху мен Маруда. — Къде, по дяволите, си се мъкнал?“ Бях толкова поразен от това, което видях, че и да не беше ме попитал, щях да му кажа всичко, от игла до конец. Свързано, подробно, дума по дума, аз му разказах цялата история. „Тоя черкезин със светла коса ли е?“ — попита Маруда. „Със светла“ — казвам. Мина доста време. „Оня дявол мръсен се казва Лука, а Селим, значи, му викал Дата?“ — „Да“ — казах аз и изведнаж ме хвана страх. Аз не разбирах какво ме изплаши, но чувствувах, че постъпвам лошо.

Лука се върна рано в къщи. След вечерята го попитах:

— Ти взе парите на Селим, защото той лъже, така ли?

Лука кимна.

— Всяка игра е лъжа — изтърсих аз.

— Така е — съгласи се той. — Ами откъде го знаеш?

— Маруда ми каза. Каза още, че всички на света се лъжат един друг.

Лука дълго мълча, изглеждаше, като че е забравил за мен.

— Не всички. Повечето — изведнъж се обърна той към мен.

Рядко срещах Лука на пазара и затова се учудих, когато на другия ден той се приближи към нашата игрална маса и започна да наблюдава играта. Цял час стоя и си отиде. После се върна и хвърли двайсет копейки върху квадрата с три точки — „се“. Той бавно губеше — казвам бавно, защото играта е такава — ще загубиш три или четири пъти, а един или може би два пъти ще спечелиш. Но в края на краищата положително ще си в загуба. За половин час Лука загуби три рубли. Правех му знаци да не играе повече, да се откаже. Той загуби всичките си пари и си отиде.

У дома го заварих седнал на масата пред купчинка монети и един лист, разчертан като нашата масичка. Лука играеше сам срещу себе си. Игра дълго и все се радваше на нещо. И колкото повече играеше, толкова повече се радваше. Най-после се откъсна от играта.

— Маруда знае ли, че съм ти квартирант? Казвал ли си му това? Спомни си.

Дълго рових в паметта си. Толкова неща съм му изприказвал, може да съм изтърсил и това. Не, май не съм му казвал.

— Запомни — каза Лука, — ако те пита за мене, отговаряй каквото ти дойде наум, но за това — той посочи към масата — нито дума, разбра ли?

На сутринта отново го видях на пазара. Той стоеше настрана и хвърляше коси погледи към нашата маса. Когато се насъбраха хора, той се приближи и започна да играе.

След час Маруда натовари масичката на гърба ми и ние напуснахме пазара.

— Трийсет и пет рубли бях взел със себе си. Ни копейка не остана — каза господарят ми. — Обра ме. Нищо не разбирам…

И аз самият нищо не разбирах. За всичкото време, откакто работех при него, такова нещо не беше се случвало. И не можеше да се случи — така ми се струваше.

Домъкнахме се до коптора на Маруда. Той измъкна шише водка, извади кисело зеле и се замисли. Аз дъвчех зеле, гледах Маруда, чаках какво ще измисли — той изпи половин бутилка и ми заповяда да занеса масичката на пазара. Щял да ме настигне.

Бях изминал вече половината път, когато той ме настигна. Небето беше чисто, безоблачно. Времето беше добро за игра. До входа на пазара Маруда ми даде петдесет рубли и ми каза да отида да ми ги развалят. Аз изтичах при седларите и видях там Лука. Сега ми стана ясно, че той прекарваше всичкото си време в дюкянчетата и магазинчетата на земляците си.

— Пак ли дойдохте? — попита ме той.

Кимнах мълчаливо.

Натрупаха се хора веднага щом сложихме масичката. Дойде и Лука. Не мина и час и не остана нищо нито от петдесетте рубли на Маруда, нито от ония пари, които бе успял да спечели. Господарят пак ме натовари с масичката и ние се потътрихме към къщи.

— Грузинецът печели — каза Маруда. Лука се казва, нали така? Не съм виждал толкова да му върви на човек. През цялото време му върви. И печели тъкмо тогава, когато залага много. Е, добре! Ще видим дълго ли ще му върви.

И на третия ден Лука ни обра, а на четвъртия, когато сложи пари на масата, Маруда отказа да играе с него. Лука си отиде. Изглеждаше, че е дошъл краят на несполуките на моя господар, ала не беше така — всеки ден се прибирахме оскубани като кокошки. Кой ли не печелеше от нас, но най-много занаятчиите грузинци. От деня, когато за пръв път загубихме от Лука, бяха минали две седмици. На Маруда не му остана нищо. Нямаше смисъл да се играе повече — все губеше, спукана му беше работата. Но не само това тормозеше моя господар. Как успяваха да спечелят хората, изпращани от Лука — това не можеше да разбере. Той беснееше от злоба и се разоряваше. Гъските, както сега разбрах, той ги купувал със спечелените от игра пари. А сега няма с какво да купува и капарото пропадаше. Но не ме пускаше. Службата, демек, си е служба. Повече от двайсет копейки вече не ми даваше, но на мен и това не ми беше малко. По цели дни седяхме в неговата съборетина. Той пиеше и си замезваше със зеле. Аз ядях зеле с хляб. След първата чашка го налягаха мисли.

— След месец трябва да се изкупуват гъските, а с какво? Капарото вече няма да ми го върнат — есента наближава, прави са. Значи, пропада ми капарото. Да взема назаем? Отде? От кого?

— Няма го вече оня пазар — оплакваше се той след втората чашка. — Свърши се с играта. Да ида в друга станица? И какво? И да играя, и да не играя, за един месец няма да спечеля за гъските.

— Казват, че имало господ — косеше се той след третата чашка. — Ако имаше, щеше ли да допусне така да се обърнат работите? Пропадна играта, пропадна капарото…

Тук господарят ми се обливаше в сълзи и заспиваше. Аз си отивах у дома, а на сутринта всичко започваше отначало.

Веднъж Маруда сръбна от първата чашка и се вторачи в мене.

— Лука се казва, думаш, а Селим му викал Дата?

На мен езикът ми залепна за небцето, но моят отговор вече не интересуваше Маруда, той сръбна пак, подъвка зеле и пак потъна в размисли. Господ ми е свидетел, че не лъжа, цял час седя, без да помръдне. После стана и ме извика да вървя с него.

Беше неделя. Пазарът гъмжеше от народ. Пъстрата тълпа шляпаше по рядката кал. До пладне Маруда обикаля кръчмите, работилниците, бакалниците, шепнеше, с когото му падне. Мен не ме вземаше със себе си, оставяше ме на улицата. За какво шушукаше, какви работи уреждаше, аз не можех да разбера, но нещо ми тежеше на сърцето и се мъкнех след Маруда като пребит. Най-после се отби при Селим бъчваря. Дълго стоя при него. Излязоха двамата и все си шепнеха нещо. Все едно, че сега го виждам, Селим нещо се страхуваше.

— Виждал ли си Хасан? — попита ме Маруда, когато останахме сами.

— Отиде надолу.

Хасан беше стражар на пазара. Така си беше наредил работата, че всички кръчмари, търговци, посредници, прекупвачи всеки ден като данък да му дават подкуп. Алчен беше — и от петачета не се отказваше. Когато Маруда идваше с масичката, също даваше пари на Хасан.

Намерихме го там, дето се продаваше добитък. Караше се с един циганин, крещеше, че конят му бил краден. Циганинът пъхна в джоба му петдесет копейки и Хасан притихна. Маруда незабелязано му направи знак.

— Има една работа за тебе — пошушна той на Хасан, като го отведе настрана. — Трябва да хванем, тука един.

— Кого?

— Ами един.

— Какво е направил?

— Тебе какво те интересува? Арестувай го и го дръж в участъка, докато отида да доведа полицейския началник. Колко ще вземеш за това?

— Шевелихин ще викаш, значи. На Шевелихин днеска не си му притрябвал, има гости.

— И това не е твоя работа. Ще го доведа. Колко ще струва това?

— Има ли оръжие?

— У себе си, изглежда, няма, но сам няма да го хванеш, ще трябват още двамина, че и трима да повикаш.

— Че какъв ще е пък тоя?… Трима полицаи, казваш?… И за тях трябва да дадеш нещо.

— Как не… Надявай се ти…

— Даром няма да дойдат.

— Е, колко ще искаш за тримата?

— По три рубли на човек.

— Че това са девет рубли?!

— Десет. Една за водка и мезе.

— А за тебе?

— За мене? — Хасан се замисли. — За мене пет рубли.

— Как така бе, келеш такъв? Стражарят излиза по-скъп, от полицейския началник!

— Както искаш… Иди си проветри главата, па пак ела. Сега за петнайсет рубли ти се свиди, ама утре за пет пъти по толкоз няма да склоня. Не е чиста тая работа, не ми ги разправяй ти на мене.

Хасан се обърна и си тръгна. Маруда се спусна след него.

— Добре, разбрахме се. Върви го хвани. После ще се наплатим.

— Дръж ми шапката. — Хасан пак му обърна гръб.

Нямаше какво да се прави. Маруда измъкна пари.

— Вземай! Пет рубли — и след мене.

Хасан се озърна наоколо, подвикна на някого… Маруда му пъхна в джоба жълтица. Ръката на Хасан веднага опипа монетата — да провери златна ли е.

— Кой е той и къде да го хванем?

— Първо доведи полицаите.

Не чакахме и пет минути и ето че Хасан изведе от участъка трима полицаи, пошушна си нещо с Маруда — аз не можах да разбера нито дума, — вече по пътя обясни нещо и на полицаите. Ние с Маруда останахме да чакаме до работилницата на ножарите. Хасан и полицаите се втурнаха в кръчмата на Папчук, бързо изведоха оттам вързания през ръцете Лука и го поведоха към участъка.

— Е, ще паднат сега парички — радваше се Маруда, като гледаше след тях. — Пет хиляди — по-малко няма да взема. На Шевелихин половината, повече хич и да не иска. Ако получа две хиляди и петстотин, давам ти петдесет златни рубли. Заслужил си ги. Без тебе тая работа нямаше да стане. А сега — при полицейския началник. Ще ни пуснат. Днеска е неделя. Хайде.

Аз неохотно се помъкнах след него. Отначало се стараех да не изоставам, но после в тълпата загубих Маруда от очи. Не тръгнах да го търся. Бях като в мъгла. Стоя, краката ми не мърдат — някой ме блъсне с рамо, друг ме блъсне, лашкат ме насам-натам, а на мене ми е все едно, нищо не виждам, нищо не чувам и започна да ми се струва, че панаирът е някъде далече-далече, а аз съм сам и около мене няма жива душа, само в очите ми все се мярка нещо… Вече не зная как се намерих при шапкарите.

В работилницата всичко си вървеше постарому. Чичо Гедеван кроеше каракулени кожички и ги хвърляше на калфите. В далечния ъгъл на стаята се чуваше тракане на зарове — играеше се табла.

— Чичо Гедеван — казах аз като насън, — арестуваха Лука.

Гедеван вдигна очи към мен, дълго ме оглежда, направи ми знак да се доближа, разпита ме и каза новината на онези, които играеха табла. Единият от тях беше Махмуд. Разказах и на тях всичко така, както си беше.

— Право казваше Селим — каза вторият играч в настъпилата тишина. — Не му харесва белият свят, тръгнал е да го оправя! Казвах му аз — не закачай Маруда, няма да излезе на добре тая работа… Хвърляй!…

— Да хвърлям ли? Щом е пълен светът с такива калтаци като тебе, значи, и слънце да не свети?! Не е за твоя кокоши ум да съдиш постъпките на един благороден човек. Махай се!

Партньорът на Махмуд искаше да възрази, но размисли, бутна таблата и излезе.

И пак настъпи тишина. „Щом толкова големи мислят как да спасят Лука, може пък и наистина някак да го отърват“ — зарадвах се аз.

— Значи, Хасан стражарят не знае кого и за какво е арестувал? — наруши мълчанието Махмуд.

— Не, не знае — бързо отвърнах аз. — Моят господар му каза, че това не е негова работа.

— Маруда при Шевелихин ли отиде?

— При Шевелихин. Каза, че щели да го пуснат при него.

— Мисли го ти за глупак тоя Маруда, а той така да ни подхлъзне. — Махмуд изпука с пръсти. — Аз сега такъв номер ще му погодя, че и внуците да се смеят, додето са живи.

Гедеван му подаде пари.

— Остави. Много са. В нашата държава законът е най-евтината стока. Цената на тая стока е от чаша водка до десет жълтици. Затова си обичам отечеството, че да направиш добрина в него, не струва скъпо. А иначе щях да се преселя някъде по-далеч.

Махмуд излезе от работилницата и аз се стараех да не изоставам от него. При Гуряновата къща, която се намира срещу участъка, той спря, заръча ми да вляза там откъм двора и да видя какво става в участъка. Промъкнах се до решетъчния прозорец и бързо се върнах при Махмуд.

— В стаята отляво има трима полицаи — двамата спят, третият пуши махорка. В другата стая Хасан приставът седи до масата, а Лука — на пейката… Други няма.

— Сега иди да извикаш Хасан. Кажи му, че го викам по спешна работа. Само гледай никой да не те чуе.

Минах покрай полицаите и извиках Хасан, както ми заръча Махмуд. Като чу името му, приставът застана нащрек и мълчаливо кимна.

Аз изхвърчах из участъка, прескочих пак Гуряновия стобор и се притаих.

Озъртайки се, Хасан се приближи до Махмуд.

— Какво искаш?

— За колко ще пуснеш оня човек?

— Какъв човек бе?

— По-тихо. Оня, дето си го арестувал за Маруда.

Хасан мълчаливо се вторачи в Махмуд.

— Вчера Шевелихин ме питаше не зная ли къде са изчезнали конете на Бастанов — сякаш между другото пророни Махмуд, — той е готов лично да ги откупи, със собствени пари, майната им, казва, на крадците, не ми е до тях.

— А ти какво му каза? — Гласът на пристава затрепери, но той веднага се овладя и престорено се прозина.

— Нима можех да му кажа, че приставът Хасан е взел конете от крадците и ги е продал на землемерите в Пашковска по седемдесет рубли конят? — дружелюбно каза Махмуд.

— Големи приятели сте станали с моя началник, няма що! И то след като му помогна да продаде мястото на пристава! — Хасан скръбно поклати глава. — Е-ех ти, добри човече, срама нямаш, да ти кажа! Взе от Гашоков за мястото на пристава седемстотин и петдесет рубли, а на Шевелихин даде само двеста и петдесет? Къде са другите?

— Това само ние с Шевелихин го знаем. Не си въвирай муцуната в работите на благородните хора. Я ми кажи по-добре колко ще вземеш за този човек и да си уреждаме сметките.

— Не мога да го пусна! — отсече Хасан.

— Защо така?

— Маруда отиде да извика Шевелихин.

— Че ти затвори друг.

— Кого?

— Малко ли хора има? Я погледни колко се шляят! — Махмуд измъкна от джоба си двайсет и пет рубли.

Очите на Хасан пламнаха, той се огледа — нагоре по улицата, като се хващаше за стените и стоборите, се катереше пиян казак.

— Ела тука! — изрева Хасан.

Казакът не разбра, че викат него, и продължи нагоре. Хасан му изкрещя пак и казакът се повлече към участъка.

— Фамилия?

— Чертков.

— Върви си по пътя.

— Защо го пусна? — ядоса се Махмуд.

— Че това е братовчедът на есаул Чертков, не виждаш ли?

— Е, та какво?

— Ще вика.

— Всеки ще вика. Няма глупаци.

— Шевелихин ще пита защо вика.

— Тогава намери такъв, дето да не вика. За какво вземаш пари?

— Няма време да търся. Шевелихин всеки момент ще дойде. Сам намери и доведи някой, който да не вика, ама по-бързо. — Хасан протегна ръка към парите.

— И човек да ти доведа, и двайсет и пет рубли на тепсия да ти поднеса — кога стана такъв големец!

Настроението на Хасан явно се развали.

— По дяволите, вземай ги и ми върни десет златни рубли, ресто — заповяда Махмуд. — Хайде, по-живо!

Съвсем неохотно Хасан му подаде една жълтица.

— Хайде, довеждай някого — вяло каза той и се потътри към участъка.

— Почакай! — завика след него Махмуд.

— Какво?

— Аз ще дойда.

Хасан не успя да си отвори устата, Махмуд го хвана под ръка и двамата изчезнаха в участъка.

Аз излязох от засадата. Не чаках дълго. От участъка излезе Лука. Той ме извика, разпита ме подробно за всичко, чукна ме по носа и тръгна към пазара.

Влязох в двора на участъка, надигнах се на пръсти и погледнах през прозореца. Махмуд се бе разположил на същата пейка, където преди малко седеше Лука. Хасан приставът, седнал до масата, прелистваше някаква дебела тетрадка. Тримата полицаи дремеха с по една оръфана книга на коленете.

Щом се дочу тропотът на Шевелихиновия файтон, Хасан скочи и с няколко пестника разбуди задрямалите полицаи. Махмуд легна на пейката с гръб към вратата и се престори, че спи. Полицаите си оправиха мундирите, засукаха мустаци, седнаха отново на пейката и с видимо усърдие се съсредоточиха в книгите си.

Файтонът спря пред участъка, охранените с държавен овес коне възбудено чаткаха с копита. Чу се как полицейският началник скочи на паважа и веднага след това от разтворените врати на участъка се разнесе гърлено: „Ми-и-рно!“ Приставът Хасан се изпъна пред влезлия Шевелихин, козирува и извика: „Свободно!“

— Как вървят работите, орли? — се обърна Шевелихин към сънените полицаи.

Грамадните носове на „орлите“ бяха зачервени и подпухнали. Те доложиха в един глас, че служат на царя и отечеството. Началникът се поинтересува какво четат и като разбра, че подчинените му през свободното си време четат Евангелието, изказа одобрението си и даже реши да ги препита на бърза ръка. Първият полицаи промърмори на негово благородие: „Не убивай“, вторият: „Не прелюбодействувай“, третият: „Обичай ближния си“… Докато Шевелихин бе погълнат от изпита, Маруда, който се бе вмъкнал след него, се опитваше да разгледа през отворената врата онзи, който лежеше на пейката, но негово благородие, потресен от учеността на своите полицаи, се люшкаше на пети и му пречеше. Като свърши изпитът, той се запъти към стаята, дето лежеше Махмуд. Хасан и Маруда го последваха. Най-после полицейският началник обърна въпросителен поглед към Маруда и онзи бутна с пръст спящия Махмуд. „Стани!“ — изрева негово благородие тъй силно, че портретът на императора, закачен на стената, потрепери и едва не падна. Махмуд сладко се протегна, лениво се обърна на другата страна, погледна тези, които стояха пред него, и едва се надигна от пейката.

— Селям, ваше благородие!

— Мосю Жамбеков!… — Изуменият Шевелихин внезапно избухна в смях.

Той се смя дълго и гръмогласно.

Хасан приставът раболепно се усмихваше, но стоеше нащрек, разбирайки, че работата няма да свърши само със смеха на началника. Вцепененият Маруда не можеше да си отвори устата. Само Махмуд беше безгрижен, дори сянка от безпокойство не се забелязваше на лицето му.

Шевелихин спря да се смее и се вторачи в моя господар. В участъка се възцари тишина.

— Това не е той — едва промълви Маруда.

— Не е той, казваш!… — И полицейският началник пак избухна в смях.

— Мосю Жамбеков, защо сте тук? — като се насмя до насита, попита той Махмуд.

— Ей това говедо — Махмуд, без да го гледа, кимна към Хасан — с още трима скотове нахлу в заведението на Папчук и ме арестува.

— Въз основа на какво? — От предишното му веселие не остана и помен. Хасан бързо дойде на себе си.

— Въз основа на доноса на този тъпак! — Хасан гледаше в упор Маруда. — Той заяви, че двете овце, откраднати вчера от кабардинците, ги е откарал Махмуд… арестувай го, казва, не се съмнявай, аз ей сега ще доведа свидетели.

На другия ден шапкарят Гедеван се кълнеше, че плесницата, която началникът зашлевил на пристава, че чула чак в неговата работилница.

— Маруда за всеки случай се примъкна по-близо до вратата.

— Ваше благородие! — кипна изведнъж Махмуд. — Това е оскърбление! Да ме обвиняват мене в кражба на две овце, две нищо и никакви агнета! Че вие ли не знаете… В Армавира изчезна тендерът на един локомотив, в Баку се изгуби керван камили, натоварени със стоки… Но два овена! Вах! Какво унижение! Какъв резил!

— Да, ваше благородие, два! — упорствуваше Хасан.

— Какво два?

— Два овена — така ми каза. — Хасан беше толкова искрен, че ми дожаля за него.

— Да пази бог нашия господар император! — Шевелихин с цялото си тяло се обърна към портрета на царя. — Как да управлява владетелят, когато неговите поданици са такива дръвници! Лесно ли се управлява такава паплач?! Бащице ти наш многострадален.

В скръбната поза на пристава Хасан имаше сега толкова благоговение и съчувствие, че ми се стори просълзен.

— Стига! — Шевелихин се върна към разправията и протегна длан към Маруда.

Моят господар сложи върху нея дебела пачка банкноти. Петдесетте рубли, които ми беше обещал, също бяха в тази пачка.

— Ваше благородие — напомни за себе си Махмуд. — Тоя подлец на всичко отгоре ме глоби двайсет и пет рубли!

— Върни ги!

Едва Хасан се опомни от наглостта на Махмуд, намисли какво да каже и отвори уста, когато Махмуд го изпревари. — Ваше благородие! Спомняте ли си, питахте за конете на Бастанов?

Полицаят замря.

Двайсет и петте рубли мигновено преминаха от джоба на Хасан в джоба на Махмуд.

— Днес ми казаха, че Бастанов намерил конете си.

Тази новина създаде на Шевелихин прекрасно настроение, той поръча на Хасан и полицаите да ударят петнайсет тояги на Маруда, качи се заедно с Махмуд във файтона и си замина.

Когато в двора на участъка биеха моя господар, приставът Хасан най-много се стараеше.

Върнах се в къщи. Лука го нямаше. На масата бяха оставени десет златни рубли. Разплакан, се хвърлих да търся Лука — мислех, че ще го намеря някъде из пазара. Започна да се стъмва. Видях само Селим бъчваря.

— Лука ли? — каза той. — Лука вече въведе ред в нашия край. Сега е отишъл други краища да оправя.

Дълго и безуспешно го търсих и с времето престанах да се надявам, че някога ще срещна човека, който в детството ми така благотворно ми повлия и спомена за когото и до днес пазя в сърцето си с чувство на най-дълбока почит.

След няколко години с брат ми продадохме къщата и се преселихме в Ростов. Там имахме роднини. Аз се цаних за разсилен в хотела. По-късно ме взеха в ресторанта за келнер. Вече не се надявах да видя Лука, но съдбата ме срещна с него. Той беше един ден гост в нашия хотел. Срещата зарадва и двама ни. Вечерта му поднесох обилна вечеря. Дълго седяхме, спомняхме си, смяхме се.

— Весело е да си спомняш — каза Лука, — сега всичко е смешно. Но като си помисли човек, знаеш ли какво излиза? Маруда с години беше обирал хората, съгласен ли си?

— Разбира се.

Това, което направих, беше от състрадание към непознати хора — довърших Маруда, той престана да мами хората. И какво излезе от това? Ти сам знаеш, че работите на Маруда от ден на ден вървяха все по-зле и по-зле. Не можа да изкупи гъските, загуби капарото, пропи се от мъка и умря в Пашковска. Това — едно. Друго — ти загуби една доходна работа. Много мислих после къде ли се скитат моите близначета, гладни и измръзнали. Хасан пристава го изгониха от службата — трето. Гедеван цяла година го мъкнаха по участъците, докато го съсипаха — това четвърто. Махмуд — сигурно си чувал — за своя номер лежа половин година в затвора. Това пето. А сега най-важното: хората, изглежда, не могат да живеят, без някой да ги тормози, да ги мами, да ги обира. Свърши се с мошеничеството на Маруда и ето ти го дойде Гришка Пименов и с три карти[2] започна да смъква от същите тия хора на пазара десет пъти повече. Нищо добро не излезе от моите старания. Виждаш ли колко лоши неща ти изброих. Само злини. Чел съм в книгите и от хората съм чувал: виждаш ли някого в беда, постъпвай, както сърцето ти подскаже, и бъди доволен от това, което стане. Нека да е така, но все едно, трябва и да си помислиш заслужават ли хората да се намесва в работите им един порядъчен човек. Запомни думите ми. Но, знаеш ли, и аз още не съм наясно къде е истината. Трябва да се мисли, пък и опит трябва, за да разбере човек…

Ние се сбогувахме. Съдено ни беше да се срещнем в Тифлис, в губернския затвор. Но нека оставим това за друг път.

[1] Едно, две… шест (перс.). — Б.а. ↑

[2] Фокусническа игра с карти. — Б.а. ↑

Граф Сегеди

… През 1893 година името на Туташхиа изплува едновременно в досиетата на няколко жандармерийски управления от севернокавказките губернии. По това време тъкмо тук усилено се разпространяваше нелегална литература. На всичко отгоре в канцеларията на началника на жандармерията постъпи донесение от агентурата за подготвяно покушение срещу негово височество великия княз. Като капак на всичко престъпници, чиято самоличност не беше установена, изклаха семейството на богат кавказки търговец и плячкосаха пари и скъпоценности на голяма стойност. Пристигналият по този повод от Петербург генерал Шанин, като проучи материалите, стигна до извода, че в северен Кавказ действува добре законспирирана политическа организация с бази в Закавказието, с други думи, на територията, която ми беше подведомствена. От заключенията му се виждаше, че солидната сума е била похитена от търговеца, с цел да се финансира терористичният акт, и че ако не главатар, то във всеки случай един от организаторите на това е бил Дата Туташхиа. По такъв начин аз бях обвинен и ми се нареждаше да взема мерки, толкова повече, че началникът на жандармерията настойчиво изискваше да му бъде разяснено всичко, което се бе случило, да се ликвидират групите, развиващи подривна дейност и да се арестува Туташхиа.

В тази връзка трябваше да определя и уточня почерка на престъпленията на Туташхиа, чието ново криминално амплоа всъщност ми изглеждаше изсмукано от пръстите. Получих всички налични материали по неговото дело и се залових да ги анализирам. Ще отбележа между другото, макар че това не се отнася към предмета на моите записки, че заключенията на генерал Шанин се оказаха повърхностни и безпочвени. Управлението на жандармерията най-после изясни цялата работа. Сведенията за подготвяно покушение срещу великия княз и опитът да се свърже убийството на семейството на търговеца с политически мотиви излязоха несъстоятелни. По време на следствието се изясни, че нито политическите престъпници, нито убийците са познавали Туташхиа.

Нещо друго привлече вниманието ми: изучаването на материалите за Туташхиа ми показа в съвсем нова светлина личността на този човек и ме доведе до едно интересно заключение. Преди всичко открих, че в престъпленията на Туташхиа липсваше единен почерк, с други думи, извършените от него престъпления не носеха печата на някакъв определен метод, начин на изпълнение, още по-малко на система, и затова да се припише на Туташхиа престъпление, извършено неизвестно от кого, беше също така лесно, както да се припише на друг престъпление, в което е обвинен Туташхиа. Делото му включваше много разнородни престъпления, но беше невъзможно да се разбере кое в действителност е извършил той и кое му е приписано. Беше ми крайно необходимо да установя неговия криминален тип, криминално-психологическия му портрет. Материалът на базата на догадки и хипотези не можеше да ми помогне. След едномесечна работа ми стана ясно само това, че Туташхиа няма нито програма на действие, нито определено политическо кредо. Очевидно всичките му постъпки бяха следствие на афект, предизвикан от ситуацията. Убедих се също в едно крайно важно обстоятелство: неговата известност и влияние сред населението бяха необикновено големи. Подобни авторитети по време на стихийни недоволства стават вождове на тълпата. От материалите се виждаше, че народът е очаквал своя изчезнал идол и не е криел очакването си. Тук вече беше необходима решителна намеса. Наред с другите мерки по залавянето на престъпника обещахме за главата му награда от пет хиляди рубли. Туташхиа сякаш тъкмо това чакаше — не мина и месец от деня, в който бе обявена наградата, и той се върна, като по съответен начин отбеляза завръщането си в родината: заедно с анархиста Бубутейшвили ограби в Поти лихваря Булава.

Тогава не разбирах какво го е накарало да се върне в Грузия и с предишната смелост, ловкост и енергия да възобнови играта с огъня.

Никифоре Бубутейшвили

— Нашите хора подготвяха терористичен акт. Страшно ни трябваха пари. Възложиха ми да намеря три хиляди. Знаех откъде да ги взема, но ми трябваше сигурен човек, годен за такава работа. Дата тогава току-що се бе върнал.

Аз отидох в Самурзакано и попитах за Туташхиа един от нашите. „Укрива се, каза той, някъде по крайбрежието при скотовъдите.“

Човекът ми трябваше, за да експроприирам с негова помощ парите на лихваря Кажа Булава. Той живееше в покрайнините на Поти. Сам не можех да свърша тая работа — лихварят ме познаваше като петте си пръста. Политиката е такава работа — гледай да не те пипнат за дреболия. Провалиш ли се, ще влачиш оковите в каторгата, а за идеята кой ще се бори? Еснафът ли? Вярно, Дата Туташхиа не искаше и да чуе за политика, нито за партия, беше политически неграмотен, но че няма по-голямо зло от царя и жандарите, знаеше прекрасно. Беше ми побратим, нямаше право да ми откаже.

Та намерих аз Дата, казах му каква е работата. „Колко ти трябват“, пита. „Три хиляди.“ — „Отде ще вземем толкоз пари?“ Рекох му за лихваря, а той изтърси:

— По-добре да ограбим пощата.

Я го виж ти! „Много ти трябва, казвам му, да си имаш работа с пощаджии и казаци, когато лихварят сам ни влиза в ръцете!“ Но Дата се заинати като магаре на мост — пощата, та пощата! Трябваше да го агитирам, да го убеждавам, обяснявах му що за човек е този лихвар. „Той е, казвам му, пиявица, паяк, боа и тъй нататък върху тялото на народа.“ Май схвана, ама пак си каканиже: „По-добре пощата“, и толкоз. Нямаше друг изход, напомних му, че сме побратими. „Трябват ми, казвам, до немай-къде, а ти изоставяш побратима си.“ Хеле склоних го. „Добре, казва, така да е, може наистина от вашите старания да им олекне на хората.“ И тръгна с мене.

Вече споменах, че бърлогата на Кажа Булава беше в покрайнините на Поти. Жилището му не можеше да се нарече другояче, освен бърлога. Живееше в един царевичен хамбар, няма да повярвате, именно в хамбар, а не в къща или в някакъв коптор. Хамбарчето беше към пет крачки дълго и три широко, отвътре и отвън измазано с оборски тор, през средата опънат мръсен чаршаф, целият в кръпки. Излизаха нещо като две половини: от едната страна на чаршафа жена му с шестте деца, а от другата — той с паричките си. Парите му бяха тука, в хамбара, знаехме го от сигурен човек, дето нямаше да ни излъже. Ама къде точно бяха, в кой ъгъл — и дяволът не би разбрал. Трябва здравата да го стреснем, да се уплаши кучият син и ще ги даде, де ще иде…

Толкова стиснат беше, че дори куче нямаше.

Прескочихме оградата, а една луна като огряла — слънце не ти трябва. Току до оградата, под крушата — вързана свиня, грухти си. Промъкнахме се до колибката със заредени маузери. Единственото прозорче бе съвсем разтворено и от него идеше такава воня, че да ти призлее. Вслушваме се: децата хъркат, кое както си знае. Погледнахме — негово благородие стопанинът благоволил да седне на един пън, чопли си носа, вторачил се в догарящата свещ. Интересно за какво ли си мисли, подлецът!

Навярно е взел три пъти по-голям залог от дадените пари и мечтае длъжникът да закъснее, поне с един ден — ще продаде Кажашка залога и ще лапне тройна плячка.

Прикрих си лицето с качулката, пъхнах маузера в прозорчето.

— Бързо отваряй!

Не, това трябва сам да го видиш, с думи не може се описа! Лихварят застина като хрътка в стойка, с пръст в носа, очите в дулото — не може да ги откъсне от него. Щракнах спусъка. Лихварят скочи, хвърли се да отваря. Дата влезе, заповяда му да седне. Огледа се, смъкна ямурлука, хвърли го в ъгъла. Седна до масата, извади два маузера и загледа лихваря. Сега да го натиснеше, здравата да го примачка, да не му даде да си поеме дъх — а Дата си трае, разтакава се. Оня всеки миг ще се опомни, ще дойде на себе си, и тогава пиши го бегало, керемидка няма да видим от него. А Дата мълчи. Омръзна му, изглежда, да съзерцава Кажашка, намери си друга занимавка — взе да разглежда стените, пода, тавана, и то дълго, замислено. Виждам аз, ще се изплъзне заекът. Пъхнах се в прозорчето до кръста и — бам маузера в мутрата на лихваря.

— Парите на масата, кучи сине! Веднага!

Кажа Булава полечка се обърна и изкриви лице — не се знае, усмихва ли се, или ей сега ще ревне.

— Отде да ги взема? Ако имах пари, щях ли да живея в тая дупка?

Като отвори едни уста — опомни се, кучето. Сега трябва само да притискаш, да притискаш, че иначе съвсем ще се измъкне!

— Давай бързо парите, мизернико, на тебе говоря! Че иначе, додето мигнеш и ще те пратя на оня свят! По-бързо, казвам ти!

И пак му тикам маузера в лицето, като че всеки миг ще дръпна спусъка.

— Пощадете ме! — скимти лихварят и едва-едва се надига.

В ъгъла имаше огромен сандък, обкован с железни обръчи. Измъкна ключ, вдигна капака. И започна да вади черкезки, седла, саби, кинжали — цял куп натрупа. И толкова бързо — отде се взе тая пъргавина? Сандъкът зее празен, а Булава пак въздиша и скимти:

— Ето… всичко, което имам… Всичко.

Кимам на Дата да погледне няма ли още нещо. Той порови по дъното, измъкна една дебела книга. Започна да я прелиства — всичките страници изписани, забележки, даже рисунки, а между страниците — разни бележки, полици, разписки за пари.

— Дай я насам — казвам.

А Кажашка като вресна:

— Годжаба, Цабу, Бики, Кику, Цуцу, Доментий!… Разбойниците ни вземат книгата! Беда, деца мои, беда!

Дата се вцепени. Пък и аз, право да си кажа, не очаквах тоя писък. Слисах се, какво да си кривя душата! А иззад чаршафа като се посипаха дечурлига — едно от друго по-малки, кльощави, кривокраки, че като се разпискаха, че като взеха да вият — мале мила! Вижда Кажа Булава, хитрецът мръсен, че се объркахме, че изпускаме момента, и почна той — пльосна се по гръб, замята копита, реве, та се къса:

— Беда! Беда!

В тоя момент, не щеш ли — скръцна пътната врата. Разбирам: Кваква, жената на Кажашка, се връща от пристанището. С какви пари си играеше, мръсникът, а жена си с шест деца на ръце пращаше в някаква бакалница да мие пода за три рубли на месец. Ако питате мене, плюя аз на всичко — да вървят по дяволите и Кваква, и бакалницата, и децата й, само че при експроприации и други операции от този род няма по-лошо от това да се натъкнеш на жена. Като завие, като се разпищи — от пет версти наоколо ще вдигне полицията. Хвърлям се към вратата и под крушата, дето беше вързана свинята, едва не съборих някого…

Кваква! И вече пищи!

Бам маузера в зъбите! Няма да повярвате, викът се прекъсна като струна. И в хамбара отведнъж всичко стихна. И до сега не знам как Дата съумя да умири тая озверяла глутница. Ала и децата, и оня подлец бащата изведнъж млъкнаха. Добре, ама какво да правя с жената? Не трябва да се бавя, инак ей сега ще дойде на себе си и като почне да хапе, да плюе, да дращи — измъквай се по живо, по здраво, няма да ти е до пари. Смъкнах колана, стегнах ръцете на тая глупачка зад гърба — няма развързване. На главата й имаше кърпа, под нея — още една. Едната й напъхах в устата, хем по-дълбоко, с другата й омотах мутрата, завързах я на възел на шията и хоп, под крушата. Отвързах свинята от веригата и завързах Кваква.

— Да не грухтиш, чу ли? — и се хвърлих към бърлогата на Кажашка.

Приближих се до прозорчето, не смея да шукна, че, току-виж, Кажашкиното котило пак почнало да вие. И какво чувам? Кажашка Булава и Дата Туташхиа тихичко си чешат езиците, като стринки на седянка.

— Само разписки имаш за повече от сто хиляди — увещава го Дата, — а децата си, твоя плът и кръв, държиш в тая мръсна дупка…

— Ами че и аз самият не излизам от тая дупка, както благоволихте да забележите, Дата батоно.

Предпазливо надникнах през прозореца. Гледам — Кажашка както по-рано си лежи на пода.

— И аз това думам — казва Дата. — За кого трупаш тия пари? Изправи се и седни. Само да не вземеш да викаш. Никого няма да уплашиш.

Лихварят и сам знаеше това. Искаше да се смилим над него, затова виеше.

Туташхиа, ако трябваше, можеше тъй да говори, че и змия из дупката ще накара да изпълзи. „Нека си поприказва — помислих си, — дано без шум, леко и кротко да му измъкне парите.“

— Не, отговаряй, като те питам — не отстъпваше Дата. — За какво са ти толкова пари, щом ти и децата гниете в тая дупка?

Не щеш ли, свинята, която бях отвързал, отвори с муцуна вратата на хамбара. На шията й огромен ярем, за да не може да се измъкне през стобора. Тъпче на прага, шари със зурла по глинения под. Никой не й обърна внимание.

— Сто хиляди, Дата батоно, всичко на всичко сто хиляди, това пари ли са? Има в пристанището един грък, Сидоропуло, сигурно сте чували за него… — По-голямото момиче на Кажашка викна по свинята, а оня разбойник, бащата, му казва: — Не я гони, чедо, нека потърси, може и да намери нещо. Защо да става зян?… — И пак се обръща към Дата: — Та, разправях ти за оня грък, Сидоропуло. Милион има вече. Втори трупа.

Кажашка мелеше, без да млъкне, но Дата вече не го слушаше. Най-после побратимът ми вдигна ръка.

— Да, погубили са те парите, Кажа Булава. Жал ми е за тебе… Има ли в тая къща газ? — попита той, като помълча малко.

— Газ ли? Отде у мене газ? У чорбаджиите питай за газ, Дата батоно.

— Е, харно. Я ми кажи сега, ако стане пожар и изгори цялата ти бърлога, всичките тия седла, черкезки, кинжали и книгата с полиците, и парите, които — знам го със сигурност — тук някъде ги криеш — какво ще правиш тогава? Кажи ми, за бога.

Кръвта се отдръпна от лицето на лихваря и, кълна се в праха на баща си, той позеленя като царевично стъбло.

— Господи, да бъде волята ти — припряно се закръсти той. — Какво говориш, Дата батоно, че аз толкоз сили съм хвърлил за тия пари! Няма да мога да ги спечеля. Няма да устискам, ще издъхна.

— Я виж ти! — учуди се Туташхиа. — Значи, ще започнеш всичко отначало?

Лихварят се умърлуши, но пак го заусуква, не отговори направо:

— За газ питахте, Дата. Не си вземайте грях на душата. Не правете децата ми просяци.

То да бяха просяци, мисля си, щеше да е по-добре, отколкото да умират от глад при такъв баща…

— Да-а, май ти е изпята песента! — каза му Дата. — Ще има да се мъчиш, докато си жив, нещастнико!… Ама какво да се прави? Трябват ни пари. Ако ги вземем насила, страх ме е, че ще умреш, а не ща да ми тежиш на съвестта. Я да се разберем така: ще ми дадеш три хиляди назаем и да не ми е името Дата Туташхиа, ако не ги върна.

Като чу да се споменава за заем, лихварят така се зарадва, сякаш му подаряваха собствените му пари.

— Де да имах аз пари, Дата батоно!… Защо назаем, така щях да ти дам. Човек като тебе няма да ги пръсне на вятъра.

На мене ми прекипя.

— Ей, Дата Туташхиа — викам му през прозорчето, — да не забравиш да му дадеш залог, и разписка му остави на тоя кучи син, разписка…

Не схвана насмешката моят побратим.

— Ама че си магаре — казва. И се вторачи в прозорчето: — Да имах такъв залог, щях ли да се душа в тая смрад… — И пак обръща очи към Кажашка.

Омръзна ми да слушам дрънканиците им, но най-важното, нямаше изгледи Дата да излезе с пари оттука. Втурнах се в тая дяволска дупка и изстрелях в краката на лихваря няколко патрона.

— Давай парите, куче краставо, че ей сега ще те надупча! Мърдай, гад такъв!

Децата като скакалци наскачаха на дюшека на баща си и пак се разпищяха, проклетите. Свинята от уплаха си навря зурлата в плетената врата, зурлата провря, ама по-нататък не може, яремът й пречи. Ни насам, ни натам, мята се, квичи, като че ще я колят. На тавана кудкудякат кокошки, блъскат се в покрива. Целият коптор се тресе. Сега, мисля си, ще рухне, не трябва да се губи нито минута. Ръгнах с дръжката на маузера лихваря в ребрата, лепнах му един по мутрата и той благоволи да стане. Поотдръпна сандъка, под него — гледам, да е вратичка, не е вратичка, да е плоча, не е плоча, нещо желязно; той го отмести, легна на пода, наведе се до кръста в подземието. Под носа ми стърчат задникът му и късите му дебели крака.

— Шавай — викам му, — шавай, Кажашка, подлецо! — и го подритвам отзад.

Погледнах Дата, а той пребледнял, като че с брашно е посипан — брадата му трепери, не откъсва очи от децата, а те се дерат, колкото им глас държи. Скупчили се на дюшека като вълчета и вият, аха-аха да се нахвърлят и да ни прегризат гърлата. Добре, че маузерът прави впечатление, не му е до номера на човек, че иначе биха ни разкъсали, бога ми! Лихварят се наведе над ямата и замря: нито се спуска в нея, нито излиза назад. Чака да стане чудо. Дръпнах го за крака.

— Хайде, давай, каквото ти казах! Ще те смажа като пиле!

Понадигна се, а лицето му побледняло като платно. В ръцете му — кесия. Изтръгнах я — няма що, бая тежичка, трябва да е натъпкана с чисто злато.

— Да беше тук Кваква — блее онова диване, — щяхте да ми вземете цървулите!

— Търси си я под крушата твоята Кваква. Вързана е за веригата, няма да избяга, не бой се!

Дата, като чу това, още повече пребледня, грабна ямурлука си и се втурна към вратата. А на вратата се заглавила свинята, не може да се излезе. Свинята се блъска, хамбарът се тресе. Туташхиа изкърти вратата с крак, свинята изхвръкна заднишком на двора. Той — след нея.

— Колко са тука?

— Пет… Но нали искахте три?…

Едва не умрях от смях… Развесели ме накрая пустият му Кажашка!

Пъхнах торбичката в пазвата си, и не щеш ли — Кваква писна. Дата ще й е измъкнал парцала от устата, кой друг. Кваква зави като вълк, децата съвсем пощуряха от писъка на майка си. Трябваше да се изпарявам незабавно.

Дотичах до крушата. Кваква пищи — да ти се пукнат тъпанчетата. Дата се мотае с веригата, не може да я развърже. Луната си свети. Зад оградата се мяркат някакви сенки. Не ми хареса тая работа.

— Зарежи я, Дата. Ще се намери кой да отвърже тая кучка. Да бягаме!

А той не тръгва, не може да пусне веригата от ръцете си.

— Помощ!… Отмъкнаха ми разбойниците имането! Всичко ми взеха! Дръжте ги! Удрете ги! Убийте ги! Това е Дата Туташхиа. Пет хиляди дават за главата му! Помощ, хора!

Щом тоя дръвник изкрещя името на Туташхиа, сенките зад оградата моментално изчезнаха.

Дата дръпна още веднъж веригата — скъса я най-после. Изскочихме на пътя, след нас Кваква, ръцете й завързани с моя каиш, веригата се влачи, гърми по паважа, но на Кваква не можеш да й запушиш устата. Обърнах се, пуснах два куршума във въздуха — изостана, но пищи още по-силно.

— Дата Туташхиа! — вика лихварят след нас. — Назаем ти дадох тия пари, назаем! Ти искаше, аз ти дадох! Ще ги върнеш, ако си Дата Туташхиа, а не крадец като твоя приятел!

— Добре, че не иска и лихва — казвам.

С една дума — избягахме, скочихме на седлата.

— Виках ти аз за пощата — казва Дата.

— Да, лошо стана, че трябваше сам да се пъхам в бърлогата на лихваря. Но какво да правя, когато Дата се изложи?

След две години наши хора бяха затворени за други работи. Съдиха шестима. Мен ме търсеха жандарите и не можех да присъствувам на делото, но хората ми разправиха кое как е било. Разбра се, че терористичният акт, за който ние с Дата Туташхиа бяхме експроприирали пет хиляди, не бил осъществен. Парите, които бях дал в касата на организацията, били изпратени на наши емигранти. На съда царските сатрапи така обърнали работата, че уж емигрантите били проиграли всичките пари на карти и ги изгуляли с жени. И мен ме опетниха: като ги слушаш, излиза, че Бубутейшвили дал само четири хиляди в партийната каса, а една хилядарка си присвоил.

Но нали организацията ми бе наредила да намеря три хиляди, а аз донесох четири. Има ли право един преследван анархист да си остави за препитание част от онова, което сам си е осигурил, или не? Интересно, с какви средства трябваше аз да съществувам и да работя?

Много е възможно Дата Туташхиа да не е знаел, че жандармерията и полицията умишлено ни калят нас, борците за свобода и щастие на народа. Измисляйки за нас всякакви мръсни клевети, те по такъв начин се мъчеха да опорочат самата идея. Но нали трябваше да знае, че нелегалният живот изисква големи разходи. След процеса веднъж го срещнах. Той неохотно ме поздрави. Питам го: да не съм те обидил с нещо? Не, върти глава. Но аз го понатиснах, не можа да се измъкне. Мълча, мълча, най-после изплю камъчето:

— Значи, мръсници са вашите хора, ама и ти не си по-стока.

И си отиде, не поиска да ме изслуша. Какво да го правиш? Политически неграмотен беше човекът. Обичаше да чете, ама все такива книги, дето объркват разума. В борбата загубите са неизбежни. Загубихме Дата Туташхиа. Оттогава той с никаква организация не се свързваше. Бореше се сам.

Граф Сегеди

Както чиновникът, така и неговото преместване от една служба на друга, бяха явления дотолкова незначителни, че ни най-малко не привличаха вниманието на длъжностните лица. Но само година по-късно името на Мушни Зарандиа прогърмя като бомбена експлозия и ето как стана това:

На Зарандиа, като младши чиновник от жандармерията, бе предадено за следствие делото на един контрабандист.

Зарандиа обаче не се ограничи с него, и представи на Кутаиската губернска жандармерия пет тома, които се състояха от обработени с удивително усърдие материали за действията както на контрабандистите от Батуми до Туапсе, така и на държавните чиновници, намиращи се в престъпни връзки с тях. Делото не само изобличаваше петдесетина души, но даваше възможност да се арестува всеки на местопрестъплението и да се ликвидира цялата банда. Следствието всъщност можеше да се смята за завършено. Петдесет души смело можеха да бъдат дадени под съд. Зарандиа бе взел пред вид личните или роднински връзки на някои престъпници с намиращи се в Тифлис влиятелни лица и засега майсторски бе оставил техните дела в сянка. По такъв начин след известни колебания на делото бе даден ход, а на самия Зарандиа бе възложено да ръководи операцията. След две седмици в затворите на Поти, Батуми и Кутаиси се намираха всички лица, изобличени в престъпление, и освен тях още трима души, които се бяха опитали да подкупят Зарандиа, предлагайки му сто хиляди рубли в злато. Последните той бе арестувал лично.

След тази операция го направиха старши следовател, а наместникът ходатайствува в Петербург да му бъде дадено извънредно звание и да бъде награден с орден. Докато чакахме отговора от Петербург, Мушни Зарандиа проведе още по-сложна и значителна операция, също с голям успех. Този път той беше разследвал и точно установил пътищата, по които от чужбина се внасяше на Кавказ нелегална литература, арестувал бе хората, които я доставяха, и бе обезвредил няколко нелегални групи в различни градове на Кавказ. Всичко това изпълни с фантастична бързина и си спечели име на изобретател на остроумни уловки и нови методи в следователската работа. Петербург сега вече сам се погрижи за издигането и награждаването на Зарандиа. През 1895 година, когато се навършиха десет години, откакто Туташхиа бе станал абраг и пет години от следователската служба на Мушни Зарандиа, разбрахме, че неуловимият абраг и издигналият се жандарм са братовчеди. Това съобщение предизвика известно объркване и беше получено спешно разпореждане да се проучи дейността на Мушни Зарандиа. Проучването показа, че от първия ден на службата му като акцизен чиновник той не е поддържал никакви връзки със своя братовчед.

Мосе Замтарадзе

Веднъж ни пребиха до смърт, и него, и мене двама прочути абраги. Десет дни не можахме да станем. На мен ми счупиха едно ребро, Дата Туташхиа не можеше да си завърти главата — беше му се възпалила раната на шията. Човек извън закона, сам знаеш, при доктор не може да иде, а в болница още по-малко. Впрочем по тия места за доктори и болници тогава не бяхме и чували.

Подредиха ни така по вина на Туташхиа. Човек винаги по своя вина се натопява. Има дори такава поговорка, забравих я как беше… С една дума, за глупаците, ама най-често умните се натопяват. Някой път така се нареждат нещата, че хич не си пъхай гагата. А набуташ ли се между шамарите — и ти ще си изпатиш, и този, който е с тебе, ще опере пешкира.

Това беше през зимата. Зимата за абрага е тежко време. Къде да се подслоним? Реших да презимувам в горите на Саирме при един познат, отракано момче беше. Една зима вече бях прекарал при него. Поканих Туташхиа да дойде с мене. Той никога не беше ходил в Саирме. Отидохме, скрихме оръжието си, оставихме си по един револвер и право в имението на Сетура — така се казваше онзи. Живееше сам, семейството му бе в Кутаиси. Неговото имение се намираше на много ценна земя. Тая земя я копаеха, промиваха, сушаха и с денкове я изпращаха в Кутаиси.

Там я купуваха англичаните. Казваха, че не може да се мине без нея при копаене на кладенци или при нефтени сондажи и други от този род. Сетура сума пари изкарваше от тая работа. Лани, когато зимувах там, четирима души копаеха. Четвъртият беше самият стопанин. Копаеше наравно с другите. Когато си отивах, Сетура ме покани пак да му гостувам през зимата. В тия години по горите на Саирме вилнееха разбойници, а с мен той беше като под охрана. От него имаше какво да се открадне, иначе за кой дявол щеше да ме вика.

Не открих на стопанина истинското име на Дата. Самият Дата не поиска. Човек, казва, е по-твърд от камъка, когато не знае някоя тайна. Ако разберат, че при Сетура е зимувал Дата Туташхиа, ще вземат да го бият, докато не признае. Даже ще го затворят. А ако знае, че е подслонил Чачава или някой си Пориа, колкото и да го биеш, нищо няма да изтръгнеш. Все това ще повтаря — Пориа ми гостува. И толкоз. Ще повярват в края на краищата, ще го ритнат и ще го пуснат. Казах на Сетура: „Това е моят приятел Пориа.“ Той ни се зарадва. Покани ни в къщи. Запозна ни с Табагари — „дясната ми ръка“. Миналия път, когато зимувах при него, Табагари го нямаше в имението. Беше псалт в църквата на свети Квирике. Моля за извинение, но не бях виждал на човек да му текат сополите непрекъснато. Като го погледнеш веднъж, никога да не помислиш за ядене.

Табагари сложи масата и се отдръпна, докато Сетура не му разреши да седне. Седна мълчаливо, тая вечер не му чухме гласа. Когато вечеряхме, Сетура ни каза, че „неговата дясна ръка“ Како Табагари, докато служел на бога, научил всички имена, каквито ги има на света, и знае на всички значенията. Като чу това, Табагари започна да се стеснява като малко дете, погалено от непознат чичко, завъртя се на стола, нацупи се, започна да си брои пръстите. Цяла вечер беше тих и вежлив. Отваряше си очите на четири, на масата имаше всичко, що ти душа поиска. Табагари беше кривокрак, нисък, невъобразимо дебел, но пъргав.

След вечерята Сетура ни проводи в стаичката, дето сега трябваше да живеем, и обеща да изпрати една бабичка да ни прислужва. Легнахме, но, изглежда, сме спали малко — още беше тъмно, когато заби една камбана и на двора се вдигна такъв шум, сякаш всичко наоколо гори и всеки гледа да си спаси кожата. Още не успели да скочим, на вратата се почука. Влиза, бабичката — дрипава като просякиня. Не знам дали от старост или от някаква болест се изгърбват така хората, ама носът и почти опираше в пода. Ала влезе твърде живо. Странно нещо — ще рече човек, че само чудо може да я излекува, а ето че се изправи, опря пръсти до слепоочието си, козирува като добре дресиран войник и докладва — какво именно бе невъзможно да се разбере, нямаше горката нито един зъб в устата си. Профъфли рапорта си, отпусна ръце, стои „мирно“.

Ние с Дата мълчим, нищо не разбираме.

— Май нещо… за закуска и умиване — казвам аз.

Бабичката пак взе да рапортува, но Дата я прекъсна, помоли я да почака, докато се облечем.

— Каква ще е тая бабка, Мосе, как мислиш? — попита ме той, когато останахме сами.

— Ами че навярно Сетура я праща да ни прислужва. Каква друга може да бъде? С ума май… нещо… Работата е ясна. Не мога да разбера само защо му е притрябвал тоя номер?

— Умът й си е на място — казва Дата. — Аз номерата на малоумните ги знам. И обичам да си приказвам с тях — някой път ще ти кажат такива неща, каквито и от умния няма да чуеш. Нещо друго има тука… Да-а… знаеш ли какво? Ти вчера си беше бая пийнал и може би не помниш, че все Абел го наричаше. Абел ли се казва той или как?

— Абел, разбира се. Умът ми засега си е на място.

— А защо те поправяше — Архип, казва, ме наричай?

— Архип ли?! — Започнах да си припомням, че стопанинът наистина през цялото време ме поправяше, но не му обръщах внимание. Дали ще е Абел или Архип — все тая. Както иска, така ще му викам. Все ми е едно.

Облякох се и отидох до прозореца да погледна какво е станало, та ни вдигат с кокошките. Абрагът не бива да се приближава до прозореца, това трябва да ви е ясно. Аз застанах на известно разстояние от него, но така, че да виждам двора. Нищо особено не видях, всичко бе стихнало. Мина някакъв човечец и с вълча походка се вмъкна в една землянка. Наоколо имаше сняг, та го видях, иначе — тъмнотия, нищо не се вижда. Стаята ни имаше балкон. Гледам — на балкона нашата бабичка. Стои, притиснала се до стената. Защо ли, мисля си, тя като фелдфебел пред генерал се изпъва пред нас? Гледам я, долепила се до ключалката — нищо не й струва, нали е извита като кука. Чувствувам, че шари с очи из стаята. Изведнъж се завъртя — разбирам, мене, втория квартирант, ме е изгубила от погледа си, как няма да се върти. Старата вещица се бе сетила, че може да я наблюдаваме. Приповдигна се, надникна през прозореца, но, разбира се, нищо не видя.

Дадох знак на Дата, той се промъкна покрай стената към вратата и изведнъж я отвори. Бабичката, както си беше до ключалката, така си и остана, извита като кука.

— Е, майко, изправи се и влизай! — каза й Дата.

Влезе, притвори вратата.

— Къде се е видяло, леличко, да стърчиш пред чуждата врата? — казвам й.

— У нас се е видяло! — отсече тя.

— Кой и защо е въвел такъв ред? — попита Дата.

— Дойдохте в къщата, двама ябанджии. Трябва ли да знаем за какво мислите, какви ви са намеренията? — Хранителят наш, всичко трябва да знае!

— Че кой те храни тебе, пуст да остане дано! — не се сдържах аз.

— Ах ти, поганецо! Ти да опустееш! — разяри се бабичката. — Я се погледни в огледалото, твар бездомна! — вика ми. — Архип Сетура е наш хранител, баща, майка и господ-бог. Кой друг да бъде?

Старицата ни руга дълго. Дата я слушаше така, сякаш цар Соломон ораторствуваше пред нас. Аз затърсих с поглед по стените — няма ли някое огледало, та да видя на какво съм заприличал, щом даже тая вещица ме сочи с пръст.

— Я ни кажи, майко — улучи Дата една пауза между ругатните й, — твоя Сетура как го викат, Абел или Архип?

— По-рано го викаха Абел, а сега е Архип — рече тя и добави, сякаш искаше да ни направи благодеяние. — Той си пожела. Така трябва!

— Добре — рече Дата след кратко мълчание, да вървим да се мием.

Старицата ни заведе зад къщата, поля ни и едва започнахме да се бършем, пак изгърмя камбаната и наоколо се вдигна врява. Погледнахме иззад ъгъла.

Когато зимувах при Сетура, той живееше в една тясна землянка. На това място нямаше нищо, освен нея. А сега тук се издигаше хубава къща и няколко десетки слепи полуземлянки като хоро около нея. Пак изгърмя камбаната и се разнесе звън. От землянките се посипаха хора, припнаха към къщата на Сетура. Изпълзяваха от всички страни и ситнеха като къртици, изгонени с пушек от дупките си. И ето че суетнята спря. Настъпи мъртва тишина. И някакъв човек, чието лице не се виждаше, заговори. Ама как? „Мрън-мрън-мрън“ — иди го разбери. Помрънка, млъкна — и като загълчаха всички! Всеки вика без прекъсване, като че само едно иска — да надприказва съседа си. Една глъчка се вдигна на площада — нищо не се разбира.

— Я да идем по-наблизо, Мосе — казва Дата, — да видим какво става там.

— Слязохме на двора и какво да видим? Куцият псалт, дясната ръка на Сетура — снощи на вечерята не беше проговорил нито дума, — се изправил на един пън, който явно е бил отсечен за тази цел, и мърмори, мърмори, дума не му се разбира. Пред него се изправили в две редици около трийсет души и мърморят и те като омагьосани. Помърморят и млъкнат. Табагари пак загъгна от пъна. Сега го разбрах:

— Ти, който даряваш хляба наш насъщен, отче и благодетелю наш, Архип, бъди жив и здрав вовеки веков!…

„Архип“ в края на всеки стих, а после три пъти: „Полихронион, полихронион, полихронион“. Тази дума ми беше добре известна — така наричаха едного Имедадзе от Сачхере. Та той ми беше казал, че на гръцки „полихронион“ значи „многая лета“.

Свършиха да се молят и Табагари каза „свободно“.

Всички прегъваха крак в коляното — същински войници.

— Спиридон Суланджиа, кучи сине, за теб днеска няма работа! — с неразбираемия си говор започна пак Табагари. Пилат Сванидзе, изгони го от строя!

Пилат Сванидзе веднага халоса Спиридон Суланджиа по врата. Нещастникът падна на снега и занарежда. Никой не му обърна внимание.

— Мирно, надя-я-сно, ходо-ом марш! — изкомандува Табагари.

И тръгнаха с войнишка стъпка всичките тези окъсани хорица.

— Къде отиват, майко? — попита Дата.

— На работа.

— Ами тая буболечка и тя ли ще работи? — попита Дата. — Какво е това джудже?

— Той е най-главният.

— Ами какво е направил Спиридон Суланджиа?

— Малко го биха, да му опустее главата, да се благодари на Архип… — Старицата изведнъж си прехапа езика и се развика по нас: — Няма какво да се навирате в чужди работи, че иначе на бърза ръка ще се изметете оттука!

Ще повярвате ли, ние си глътнахме езиците — гледаме как джуджето, едва местейки крака, подкарва паството си и не гъкваме.

Бабичката ни поведе към дома на Сетура.

Стопанинът се беше излегнал на дивана, отрупан с големи и малки възглавници. Когато влязохме, той се изправи, важно ни се поклони и ни покани на трапезата, която пак изобилствуваше с ястия.

— Угоди ли на гостите, Асинета? — попита я той.

— Лоши хора са те! — отсече бабичката.

Сетура се намръщи, помълча малко и рече:

— Е… добре, върви! Сам ще се оправя.

Щом старицата изчезна зад вратата, той се облегна на възглавниците и избухна в смях.

Като се насмя до насита, Сетура изтри сълзите си и рече:

— Значи, тъй, братлета, лоши хора сте вие. Чухте ли какво каза Асинета?

От всичко, което бяхме видели тази сутрин, настроението ни беше почти плачевно. Смехът на Сетура ни поободри.

И наистина, помислих си аз, малко ли са ни нашите беди, та и за тая сган да мислим, да вървят по дяволите, какво ни интересуват… Но казвам на глас, като на шега, в тон със Сетура.

— Защо, друже мили, твоята Асинета ни вдигна посред нощ?

— Тук се става в пет часа — каза Сетура, — хората трябва да видят, че редът е ред за всички в еднаква степен, иначе всеки ще поиска да се търкаля в леглото до пладне и работата ще куца. Ала не за работата ме е грижа — за хората. За техния живот и благо. Дълга история е тя, Мосе батоно! Дай да се чукнем за Евангелието от Матея, ето сулугуни, заповядайте, вземайте си, чудесно мезе за водката, по-добро от него — здраве!

Пийнахме и пак питам Сетура:

— Ами това, дето Спиридон Суланджиа днеска го халосаха по врата и го изхвърлиха като мръсно коте, и то ли е за негово добро?

— А ти как мислиш? Престане ли човек да се страхува, веднага ще се почувствува нещастен! Знаеш ли какво е казал Спиридон Суланджиа? Архип, значи, ни дава толкоз, колкото да не изпукаме от глад! От богатството и разкоша идат всичката развала и безнравственост. Да речем, че дам на този дръвник повече, отколкото му давам. Той веднага ще каже: дай още; ако не получи, пак лошо — ще почне да завижда и да краде. Право казват: пусни го под одъра, той на одъра ще поиска да се качи. И какво излиза. Ако мислиш доброто на човека, не му давай да преяжда. Защо Спиридон Суланджиа е казал това, което е казал? Беше отгледал девет прасенца. Шест взех аз, три оставих за него. Той ги продаде и в къщата му влязоха пари, а в главата му мисли. Ако му бях взел осем прасенца и му бях оставил само едно, щеше да си мълчи, кучият син, като риба. Такива ми ти работи, братко. Сега някоя и друга седмица Табагари няма да дава работа на това дрънкало, дечицата му ще поквичат и той ще има да съжалява, че си е развързал езика. Хем за другите пример да не се учат да дрънкат каквото не трябва, хем самият Спиридон ще е на седмото небе от радост, дето пак ще му дадат да работи и да изкара нещо. Това, което е казал Спиридон, наистина е голям грях. Сгрешил е и си е платил за грешката — това се ядва. Но нали и на другиго е пуснал фитила: и ти, демек, кажи нещо такова, докарай си беля на главата. Ето кое е лошото. Ако наистина съм благодетел на тия хора, трябва да разбирам: всичко, което може да отбие хората от правия път, от което народът може само да страда — всичко това трябва да се изтръгва с корен, да се унищожава още в зародиш, че иначе ще покълне и ще избуи. За какво стърча аз тука, ако не дене и ноще да се грижа за хората, за това, да живеят добре? Да дойдеш на този свят, да ядеш, да пиеш и да не донесеш добро на хората — това живот ли е? Е, да пийнем. За второто Евангелие — от Марко. Ето ви есетрица, вземайте си, сулугуни е добро за мезе, ама рибката е по-хубава.

Ние само слушахме, страхувахме се дума да пророним, и Сетура въодушевен продължи:

— Тъй е то, милостиви господа! Ако човек не познава страха, ако няма от какво да се плаши, той е загубен.

Но само страхът не е достатъчен. Трябват още някои неща. Преди всичко дисциплина: в човека всичко трябва да бъде опънато, като струна на чонгури. Дадеш ли му свобода, той ще се отпусне и ще падне духом, о-хо-хо! Хиляди недъзи ще се нахвърлят върху тялото му и ще го отнесат на оня свят. Непременно ще го отнесат. Вземи му на човека грижите, разклати волята и духа му и неговият живот е свършен. Така е, вярвайте ми. А иначе какъв смисъл има да ги дигам по тъмно и да ги дресирам като войници? Вземете гърбавата Асинета — при друг стопанин отдавна да е хвърлила топа. Разбира, дъртушата, че й продължавам живота, затова ми е благодарна и предана. „Умният си търси наставник, а на глупака той му е в тежест“ — често повтаря Какошка Табагари и право казва. Неразумен е човекът. Ти си за него, а той с дявола — против тебе. Тъй върви светът. Ако мислиш на хората доброто, сей любов в сърцата им. Но как ще вдъхнеш любов на неразумния? Само със страх, казвам ви, нищо не се постига. Трябва всеки ден да повтаря името ти, да слуша как те превъзнасят другите и ще почне и той да те прославя. Затова доведох от църквата на свети Квирике тоя Табагари. Той ми съчинява молитви. Едни в стихове, други ги натъкмява с музика, трети — просто така. Хубаво ги прави тия работи, по-добре от това — здраве. Моите хора по три пъти на ден се молят — сутрин, по време на работа и вечер. От време на време молитвите трябва да се сменят. Омръзне ли молитвата, губи си силата.

Сетура ни огледа и наля водка.

— Да пием за третото Евангелие, от Лука. И ще ви кажа най-важното. Защо не си вземате маслини? Не обичате ли? Жалко. Имат толкова приятен вкус.

Сетура беше в стихията си. И ако ще го питаме защо си е сменил името, сега е моментът.

— А знаеш ли какво значи Абел? — попита стопанинът. — Абел на гръцки… я ми подай ей оная книга… така… ето го… Много угрижен, измъчен от грижи човек — това значи Абел. Тоест безполезност, суета, призрак. Родителите ми са били неуки хора. Не са го знаели. Сега да видим Архип. Архип… ат, водач на табуна. Ето какво е Архип.

— Ами хората ти знаят ли, че се наричаш водач на табуна?

— А ти как си мислиш? Ако им кажеш, че не са коне, а хора, знаеш ли какво ще ти отговорят? — Сетура помълча малко и изрече: — На човека не трябва да му казваш, че е човек, иначе тон ще ти каже: „Щом като съм такъв като тебе, слизай от мястото си.“ А слезеш ли, ще го събориш в пропастта. На човека трябва да му се внушава, че е кон, магаре, катър. Той ще ти вярва, защото си знае, че е така. Вярва и е щастлив. Живее честно. Това е то. Наистина това не трябва да му се казва направо. Трябва да се намерят особени думи. Архип замълча и се вторачи във вратата. Ах ти, проклетнице, Асинета, дрипо такава, лепнала се на вратата като пиявица! Хайде, влизай!

Влезе Асинета и отдаде чест.

— Е, какво? Пропусна ли барем думица? Върви на гауптвахта. Само да не намислиш да запалиш печка, че с три дни няма да минеш. Още ще ти дам.

— Щом казваш, ще ида, ама не подслушвах тебе, благодетелю. Ей тия приятелчета следях.

— Че аз да не съм сляп и глух, не виждам ли сам, не чувам ли?

— Че е така, така е, бащице и благодетелю. Ама по-друго си е четири уши да чуят вместо две.

Сетура потри брада.

— Добре. Не ходи на гауптвахта. Прощавам ти. Сега намини при Кокинашвили и тъй, между другото, като си приказвате с Пелагея, кажи, че сутринта Спиридон Суланджиа са го наказали, задето е говорил лошо за Архип и Колпинов го е наклеветил пред Табагари. Повтори!

Старицата падна на колене и не че пропя — езикът на тази вещица пропадаше в гърлото, — но с ясна скоропоговорка израпортува молитвата, съчинена от Какошка псалмописеца. Стана, повтори заръката на своя благодетел и тръгна, но още не бе направила и две крачки към вратата, Сетура я спря.

— Ако Пелагея я няма в къщи, отбий се у Колпинови и също така между другото пошушни на Терезия, че Кокинашвили е издал Спиридон Суланджиа. Дали ще е едното или другото, все толкоз.

— Докато човек е сам и на никого няма доверие — Сетура изчака, докато в коридора стихне шляпането на Асинета, — той може да бъде полезен и на себе си, и на другите, ама почне ли да си излива душата, не чакай добро от него. Във всякаква мръсотия може да се забърка. Беда ще си навлече. Ако погледнеш отстрана, не е хубаво да насъскваш хората един срещу друг, нали така? Всъщност аз го правя за тяхно добро. Ако не си доверяват един на друг, всеки ще живее сам за себе си, няма да ги спохождат лоши помисли, нито лоши дела. Господи, за какво страдам така — извъртам, хитрувам, мъча се. Но доброто без страдания не се постига. Почнеш ли да съжаляваш себе си, смятай, че всичко е загубено… Е, за третото Евангелие!…

— Каза го вече! — напомних му. — Пихме за него.

— Не, за третото не сме пили! А защо не ядете? Или гощавката ми не ви е по вкуса?

Нямаше смисъл да спорим. Пихме и по пета чашка за Евангелието от Лука. Друга наздравица не признаваше, подлецът. Обиждаше се, когато отказвахме, укоряваше ни, проклет да е дано.

Не помня колко бяхме изпили, когато Сетура се надигна и рече:

— Ако гостите желаят, мога да им покажа работата и как моите хора си изкарват насъщния.

Пътят беше кратък. Спряхме на края на дълбоко дере. Сетура посочи с пръст голяма дупка, която се чернееше в каменистия склон на урвата. Това беше рудникът, дето работеха хората му.

— Изкопаха тунел около двеста сажена дълъг — обясни Сетура, — пробиват отдолу нагоре, изнасят земята на гръб. Тука всичката земя е такава. Разбира се, работата е тежка, но ако човек се прехранва с лек труд, той се погубва. Когато трябва да мъкнеш земя ей от такава дълбочина, тая работа ще я обикнеш. Що е любов? В каквото хвърлиш труд и грижи, това ще обикнеш. Майката обича повече болнавото и слабо дете, защото й е създало повече грижи. Но само с любов нищо не става. За да бъде щастлив, човек трябва да гладува. Не да умира от глад естествено, но и да не преяжда. После — страхът. Страхът поражда любов. Тамянът и молитвите също са необходими за любовта. Да боготвориш, значи да се страхуваш. Какво още е нужно за щастието на народа? Здраве. А хората ще бъдат здрави, ако не им дадеш да се разпуснат и да паднат духом. И още нещо — човек трябва да се надява. Надеждата трябва да се измисли. Когато народът има надежда, нищо излишно няма да си позволи. На моите хора аз им измислих надежда. Елате, ще ви я покажа…

Сетура свърна от пътя и ни поведе към един кладенец.

До кладенеца беше забит стълб с камбана. За езичето на камбаната бе завързано въже, чийто край беше спуснат в кладенеца. Вътре на дъното седеше джуджето и държеше въжето. В кладенеца нямаше вода.

— Плащам му двайсет копейки на ден — каза Сетура. — Глухоням е.

— И какво, седи там от сутрин до вечер? — попита Дата.

— Седи.

— А какво прави той тука, тоя изрод? — попитах аз.

— Надежда, приятелю Мосе, надежда ей за онези хора! — Сетура кимна към рудника от другата страна на дола.

— На бога в небесата вече никой не се надява, а на кого ще му дойде наум да повярва на този изрод в кладенеца?

— Работата е добре опечена. Сега ще разберете. Тези, които копаят в пещерата, очакват тунелът да ги доведе тук, до този кладенец…

— Почакай, Архип — не се стърпях аз. — Та ти казваше, че дълбаят планината отдолу нагоре и все повече се отдалечават оттука.

— Е, та какво, като съм казал?

— Ами това, че ако тази твоя дупка отива все по-далеч от кладенеца навътре в планината, как ще стигне дотук?

— Никъде няма да стигне, нито догоре, нито до кладенеца. Стои си планината, както си е стояла, и те ще кръжат из нея.

— А хората знаят ли за това?

— Не е трудно да се сетят. Те си мислят така: щом като е толкова лесно ние да го разберем, значи, всъщност не е така, както ни се струва. Сетура няма, казват си, да си служи с такава евтина измама. Тунелът ще стигне до кладенеца. Непременно.

— Ами камбаната и джуджето, за какво са ти? — попита Дата.

— Джуджето се казва Зебо. Той е побъркан и минава за ясновидец. Говори се, че щом тунелът се приближи на сто сажена до кладенеца, Зебо ще чуе и веднага ще започне да бие камбаната. Да знаете как очакват те този звън! Непрекъснато са нащрек. Смятам малко да им увелича надницата, ама трябва най-напред да видя как ще потръгне работата. По-добре ще е да измисля нова надежда, отколкото да им увеличавам заплатата. Това е по-сигурно, но не е проста работа да измислиш нещо.

Надникнах в кладенеца. Зебо току долепваше ухо до скалата и мърмореше нещо.

— Ти казваше, че той е глух?

— Глух е.

— Е, щом е глух, какво може да чуе?

— Мосе, приятелю, ама че си загубен, нищо не можа да разбереш, а ме мързи да ти обяснявам всичко отначало! — Сетура се ядоса. Като поживееш една зима тука, като се поогледаш, ще разбереш каква е хавата.

— Не си струва да се безпокоиш, Архип батоно! — припряно се заоправдавах аз. И без това сме ти задължени. Не е ли по-добре да си починем, а после да продължим разговора?

— Май така е най-добре, починете си, а на вечеря ще ви разправя още някои неща — обеща Сетура.

Не знам как се чувствуваше Дата, но в моята глава се рояха мисли, една от друга по-чудновати.

— Асинета ще ви донесе обяд — извика след нас Сетура.

Връщахме се мълчаливо. Устата ни бяха пресъхнали, добре, че по пътя ни се случи едно изворче.

— Какво ще правим, Мосе? — попита Дата. — Ще останем ли тук, или ще идем на друго място?

За абрага по-добро място не можеше да се намери. И защо да си отиваме? В тия забравени от бога краища полицията не може да се добере. Стопанинът не ни отказва нито хляб, нито покрив, нито спокойствие. Какво повече да искаме?

— Не мога да гледам този човек и хората му — каза Дата. Аз се познавам. И на себе си ще навредя, и другиму беля ще докарам. Знам си го. Не ми е за пръв път. Не съм живял чак толкова много, ала съм видял свят, избродил съм го нашир и на длъж, ама такъв дракон не съм виждал. Какво ти виждал! Не съм даже чувал, нито пък съм чел!

Започнах да споря. Архип — или кой знае как му е името — с нищо не ни пречи, па и да ни попречи, колко му е да го пратим на оня свят?

— Влиза ли ни в работата какво прави с хората си Сетура? — опитвах се да придумам приятеля си. — Разбира се, той върши зло, но щом като всички тия лакеи приемат божия гняв за милост, Сетура ли е виновен? На тия отрепки и това им е малко. Да станат роби на един Табагари! Харесва им да бъдат роби, и толкоз! Да не би някой да ги е вързал тука? Хайде да се разберем така: само да ни закачи някой, който и да било, ще ги обесим тия двамата познайници на някой клон и дим да ни няма.

— Добре. Да бъде, както казваш — каза Дата.

— Не ми се ще кой знае колко да сменяме мястото посред зима… По-рано трябваше да помислим, ама кой да знае, че така ще стане.

Вървим по-нататък. Беглецът не трябва да ходи по пътища и пътеки. Трябва да забрави за тях. Беглецът трябва така да върви, че да вижда пътя или пътеката отгоре. Разбираш ли за какво говоря? Отгоре!… Та така вървяхме и ние из гората. Изведнъж Дата се спря и се загледа надолу към клисурата.

— Мосе батоно, виждаш ли какво става там в храстите?

Вгледах се и аз. Май че деца играят на война или пък на „казаци-разбойници“. И са много, Дата дори се учуди отде такова потомство у тия нещастници. От бога, казвам. За голтаците господ не жали децата, сам знаеш. Не трябва да вървим по мостове. Хайде, казвам, да заобиколим.

Заобиколихме мостчето и тръгнахме нагоре. Пътят беше доста стръмен. Мостът остана на около двеста крачки вдясно от нас. Бяхме изкачили вече половината склон и изведнъж чуваме… пеят. Откъм моста.

— Ама че това са онези, дето бяха там, до мостчето — казвам аз.

— За децата ли говориш? — Дата се разсмя. — Я по-добре да си трая. Може само така да ми се е сторило и да правя от мухата слон. Едно ще ти кажа: дай боже да се върнем тихо и мирно при Асинета. Не разбираш ли? После ще разбереш.

Щом казва после, нека да е после. Ама ме гризе нещо отвътре, мира не ми дава. Кажи, моля го, може и аз да се посмея с тебе.

Дата вижда, че съм на път да се обидя, и казва:

— До моста сега има само няколко момчета. Тъкмо те пеят, за да отвлекат вниманието ни. Останалите ни причакват от засада. Всеки миг ще изскочат. Внимавай. Още не бях осъзнал напълно думите му, когато почти до ухото ми се разнесе див вопъл и град от стрели и пръчки се изсипа върху нас. Наоколо така виеха, че ако небето се бе разтворило, нямаше да забележа. Стоях като закован на мястото си, докато един камък, голям колкото юмрук, не ме удари в лицето. Дата хукна да бяга. Не съм допускал, че ще ми се случи да видя Дата Туташхиа толкова изплашен. Избяга. Върху мене се нахвърлиха всичките тия дрипльовчета, изсипаха се бог знае отде — същински скакалци.

„Лошо, Мосе Замтарадзе — рекох си. — Дръж се!“ — Измъкнах револвера от пазвата си, стрелях. Стрелях само веднъж, но беше достатъчно за всички. Едни веднага побягнаха. Други хвърлиха камъните, стояха като втрещени, с отворени уста, пребледнели като платно.

— Никой да не мърда от мястото си! Че иначе до един ще ви надупча, змийчета такива! — извиках за всеки случай.

— Мосе, опомни се и запази душата си от греха да убиваш деца! — дочу се отдолу гласът на Туташхиа.

— Какво искат, дявол да ги вземе?

В отговор чух гръмогласния смях на Туташхиа.

— Кои сте вие, дяволчета, какво искате?

Дума не обелват. Настръхнали, стиснали устнички.

Дата се измъкна от дола и ми казва:

— Че те са като диваци. Чужд човек не са виждали. Не само човек — ако им покажеш локомотив или карета, ще почнат да хвърлят камъни. Ей с такива дечица, че и с жени и на врага си не пожелавам да се сблъска… Я скрий револвера — няма да ти трябва!

— Да не си мръднал нещо, Дата батоно? Тия кутрета едва не ни прегризаха гърлата, всичките ей сега ще ги пратя на оня свят за поука на другите. Всички ще ги изпозастрелям. На Мосе Замтарадзе ще посягат! Че такъв храбрец не се е родил още на този свят!

Майчице мила, на какво приличаха тия деца! Изпокъсани, мръсни, само кожа и кости. Виждал съм лисици в клетка — същите хищни и остри погледи имаха тия дечурлига.

— Не се бойте, момчета! — чух гласа на някаква хлапачка. Няма що, хлапачка! Такива хлапачки по нашия край имат вече три копелета и четвъртото е на път. — Ние сме деца. Няма да посмеят да стрелят в нас.

— Какво ще правим? — попитах Дата.

Той мълчи.

— Вие какви сте и какво искате от нас? — обърнах се към тия дрипльовци.

— Вие сте врагове на Архип — закрещя вместо отговор същото момиче и всички пак сграбчиха камъни и пръчки.

— Врагове ли?… Че ние сме му на гости. Той ни обича като родни братя. Какво си фантазирате?… Голямо момиче, а ги дрънка едни такива, как не се срамуваш?

— Баба Асинета така каза. Тя винаги говори истината.

Ето отде идвала белята, значи…

— Хайде, стига, деца, вървете да си играете — каза Дата.

— Не ги пускайте! — извика някой и преди да пристъпим крачка, бяхме обкръжени от всички страни.

— Виждам, че наистина някой от тях ще се възнесе на небето — рекох аз.

— Стига, Мосе — рече Дата, — сам знаеш, че срещу деца няма да ти се вдигне ръката.

Това беше вярно. И аз самият го знаех, но те все се навираха, и не ми стигаше умът как да се отървем от тях.

— На заточение, пък и на свобода, през дългите години като абраг, какво ли не съм преживял… но с деца не беше ме сблъсквала съдбата. Поогледах се насам-натам. Забелязах едно момче, което се целеше в мен с остра като шиш стрела…

Всички държаха в ръце по един объл камък и пазвите им също бяха пълни с камъни. А какво им беше на ума, какво ще ги прихване след минута, ха разбери! Не знам, може някой да е виждал такава кръвожадна тълпа, но на мен не беше ми се случвало. Погледнах Дата — пребледнял като мъртвец.

— Кажете, милички, какво смятате да правите с нас? — попитах аз.

— Недей, Мосе батоно, не е време за шеги, така нищо няма да направим. Трябва да се измисли нещо. Няма да стрелям по деца — както щеш, не мога да си взема такъв грях на душата. А че ще ни направят на решето, ми е от ясно по-ясно.

Дата Туташхиа, ако ще да му обещаеш царски трон, няма да излъже. Пък и аз не съм по тая част. Ала нуждата и ковача ще научи да прави ботуши. Което си е истина, истина е. Когато си натясно, така ще ти заработи мозъкът, че после ще се чудиш как си могъл да намериш изход.

— Казвате, че сме врагове на Архип, а ние току-що бяхме тримата на кладенеца — Архип, аз и господин Пориа… — започнах аз и, представете си, тези дяволчета малко забавиха крачка.

Харно, мисля си, че забавиха, забавиха, ама не спряха. Трябва да подхвърля още нещо… Но какво… какво?… Е, да става каквото ще.

— Искате ли да знаете какво ни показа? Тунела! Всеки момент ще стигне до кладенеца. Ако не днес, утре ще стигне.

Вторачиха се в мене, като че им известявах за идването на Христа.

— Кой ти каза? — попита момичето.

— Зебо. И господин Пориа потвърди, а знаете ли кой е той, господин Пориа? Господин Пориа е първият в света майстор по тунели и други такива дяволии. Чували ли сте за тунела в Лахската планина? Господин Пориа го е прокопал. Сетура ме беше помолил по-скоро да му го доведа от Кутаиси и вече наближава времето, когато Зебо ще забие камбаната, и тогава…

… Всички закрещяха в един глас. Земята потрепери. Небесата се залюляха. Ако щете, вярвайте, ако не щете — недейте, ама от уплаха едва не се строполих на земята. Мислех, че пак са тръгнали срещу нас, ала те викаха от радост. Олекна ми на душата.

— Стига сте викали — изписка момичето. Млъкнете всички!

Затихнаха.

— Щом не сте врагове на Архип, защо и вие не се радвате?

— Ние ли не се радваме? Я покажете някой, който да се радва повече от нас?

— Тогава защо не викате заедно с всички?

— Викахме. Как да не сме викали? Смънках аз, но никой вече не ми вярваше.

— Не мърдайте! — заповяда ни момичето.

Прекалено близко бяха. Един държеше в ръцете си дълъг заострен кол. Изглежда, не беше по силите му да го държи, та опря острието в колана ми.

Ама пък остър беше тоя кол!

Момичето отведе настрана три по-големи момчета. Пошушнаха си нещо и се върнаха при другите.

— Сега ще видим радвате ли се, или не! Хайде, пейте с нас!

Един сополко махна с ръка — и това ми било диригент на хор — и те започнаха… Беше същата песен, която сутрин Табагари караше родителите на тези дяволчета да пеят и дето в края на всяка строфа непременно имаше „Архип“ и три пъти „полихронион“.

Думите на тая дивотия нито аз, нито Дата не ги помнехме, а те пееха ли, пееха, и аз почувствувах как постепенно започват да се озлобяват и всеки миг ще се нахвърлят върху нас. Не ми стигаше умът какво да направя, главата ми се пръскаше, а острият кол, опрян в колана ми, полекичка започна да се забожда под реброто ми. Без да престават да пеят, без излишни думи, те ни изпращаха на оня свят.

— Не я знаем тая песен — закрещях аз, — първо ни научете и тогава ще пеем заедно.

Млъкнаха. Седнахме в кръг като добри приятели и започнахме да разучаваме псалма. В него нямаше нищо трудно. Куцият Табагари съчиняваше псалми според ума на паството си. Научихме го бързо. Дечурлигата се строиха, нас ни сложиха отпред, излезе едно дяволче, същинска оса, зажужа като Табагари и тръгнахме. До имението вървяхме с песен и скандирахме името на Архип. Пред портите ни накараха три пъти да извикаме „полихронион“ и представете си, ни пуснаха. Влязохме в стаята си и се строполихме на кревата. Докато бяхме натясно, Дата, макар че беше нащрек, току го напушваше смях, а като останахме сами, помръкна и замълча.

— Докъде стигнахме — казах аз, — станах абраг, за да отърва войниклъка, пък на, принудиха ме да марширувам и да пея.

— Да се махаме оттука, Мосе батоно, че те и земята ще ни накарат да копаем. — Дата явно не се шегуваше.

Дълго не можахме да се опомним. Откъм мизерните къщурки долитаха песни, дрънкане на пандура и думкане на барабан. Това продължи цяла вечер.

— Какво е днес? Някой да няма имен ден? Какви са тия веселби? — попита Дата Асинета.

— Какъв имен ден те е патил?

— Ами какво им е?

— Нищо! Затова пеят.

Хапнахме по парче хляб, легнахме и спахме, докато вещицата Асинета не ни извика при стопанина.

Дата стана неохотно, пък и аз също, но не можехме да откажем.

Сетура се бе изтегнал на дивана сред шарените възглавници. До него на една малка пейка се бе свил Табагари с книга на колене. Беше същата книга, от която Сетура бе прочел сутринта тълкуването на имената Абел и Архип. Табагари прелистваше страниците и гъгнеше нещо на своя повелител. Сетура ни даде знак да седнем и да почакаме. Дали беше толкова вглъбен в своя талмуд, или не ни смяташе за хора, но Табагари дори не вдигна глава, когато влязохме, само обръщаше страниците и нещо си мрънкаше под нос. Никой не ни предложи нито да хапнем, нито да пийнем. Оставаше ни само да слушаме Табагари.

Ефимий значи добър — четеше той. — Това го бива. Мелентий на гръцки значи грижлив, може. Вукол? Говедар. Това не ни трябва. Ти и без това си водач на табуна, пастир на воловете. Полиевкт… Добре е… Означава най-желан. И Доментий е подходящо — миротворец… Авесалом, еврейско име — баща на света… Тихон — наистина хубаво! Много, много хубаво. Значи, носещ щастие. И още едно… Каленик — блестящо победил. Значи, стават всичко седем. Повече не ни и трябват: Ефимий, Мелентий, Полиевкт, Доментий, Авесалом, Тихон и Каленик. Тия ли да бъдат?

— Да бъдат.

— Най-напред, да запомнят имената, а после ще им открия какво значат. Наведнъж и без това няма да се справят. Нека зубрят засега.

Сетура вдигна ръка, благослови го и когато останахме сами, каза:

— Човек, който се е нагърбил да се грижи за народа, не трябва да знае ни сън, ни отдих. Забелязах, че някои взеха да злоупотребяват с попечителството ми. Това не може да се остави така. Ще повлекат други след себе си и всички ще изпаднат в беда. Какво да се прави в такъв случай? Трябва да ги притиснеш, това е. Всички наведнъж. Какошка Табагари ще ги накара да научат на бърза ръка всички имена, а после ще им обясни и какво значат. Трябва сам да измислям с какво да запълня ума на хората си, че иначе те без мен ще си намерят нещо и не се знае какви нещастия ще си докарат.

Вече ми призляваше от неговите дрънканици и колкото да кажа нещо, отроних:

— Ами хората ти няма ли да попитат Табагари защо трябва да учат тия имена?

— Че защо да питат? Той ще им обясни предварително. Всички тия имена са мои. Не е достатъчно да ме наричат Архип. Стане ли дума за мене — благоволи да назовеш и осемте имена. Такива работи.

— Моля да ме извините — стана Дата, — не се чувствувам добре и ще отида да си почина.

Не се реших да изляза и аз — страхувах се, че Сетура ще се разсърди. Седях при него доста дълго и си отидох след полунощ. Когато заобиколих къщата и стигнах до нашия балкон, видях Дата, който с наметнат на раменете ямурлук седеше на стъпалата, облегнат на перилото, и гледаше към небето.

Заспах веднага и не зная кога е легнал Дата. Едва започваше да се развиделява, когато ни вдигна звънът на камбаната и глъчка в цялата къща. Без да чакаме Асинета, ние се облякохме и излязохме на двора, който бързо се изпълваше с народ; всички мигновено се строяваха в редици. Дойде Табагари, качи се на своя пън и като изстреля определените молитви, възвести седемте имена, с които отсега нататък ще се нарича техният „отец и хранител“. „Който не ги научи, ще си има работа със самия хранител“, заплаши той. На двора се възцари дълго мълчание.

— Помогни ни да ги научим, иначе сме загинали! — обади се някой.

— „… който си Архип“. Като кажете това, ще спрете и ще ме слушате!

— Приносителю на хляба наш насущний, отче наш свети и благородник, който си Архип… — протътна тълпата и млъкна.

— А по-нататък ще следва: Ефимий, Мелентий, Полиевкт, Доментий, Авесалом, Тихон, Каленик. И както преди: „Да живееш вовеки веков.“

Нищо не излезе. Не можеха да го запомнят. И трети, и четвърти път изброяваше Табагари, ала напразно, не можеха да ги повторят. Табагари се разяри.

— Ама как така изведнъж, Како батоно?!

— Без приказки!

Пак стихнаха.

— Какво значат тези имена, барем знаете ли?

— Не сме и сънували!

— Отде ще знаем!

— С Архип стават осем, нали така? — попита Табагари.

— Осем ли?

— Осем, осем!

— Сега ще ви кажа какво значи всяко име и до вечерта всички до един да ги знаете наизуст! Слушайте: Архип — началник на конюшнята, това всички го знаете.

— Знаем го.

— А сега слушайте много внимателно. Имената, които изредих, означават: добър, грижлив, най-желан, миротворец, баща на света, носещ щастие, блестящо победил. Разбрахте ли?

— Така да ги научим, Како батоно! По нашему, по грузински си е по-ясно.

— Млък! Ще ги научите, както казах! Нищо не искам да знам.

— Поучи ни още малко. Съжали ни!

— Дай ни време, Како батоно! Такава премъдрост наведнъж учи ли се?

— Да! Да! Време ни трябва…

— Стига приказки! Никакво време! Ще го напиша на един лист. Серапион познава буквите, той ще ви помогне.

Табагари отиде за хартия.

— Свършено е с нас. Серапион ще ни накара да мъкнем и неговата земя! Ще работим и заради него! Какво ще правим…

— Няма право! Като знае буквите, нека ни помогне! Не сме длъжни да работим заради него!

— Я виж ти! Аз съм малко обущар. И какво излиза? Че съм длъжен да ти направя обуща без пари, а?

Вдигна се такъв шум, та можеше да си помисли човек, че Како Табагари се готви да ги избеси всичките.

— Спрете! — закрещя Дата Туташхиа и хората стихнаха. — Какво ви става? На какво сте заприличали? Я се погледнете само. Горко ви, нещастни хора, приличате ли вие на хора? В какво са ви превърнали те — тоя мръсник Сетура и тоя кучи син Табагари?

— Какво говори той, този човек?

— Казва, че Сетура… че Табагари…

— Къде се е чуло така да се приказва!

— Той ще ни докара беля…

Изведнъж всички замълчаха.

— Удри ги! — закрещя някой. И те се нахвърлиха върху нас като сюрия побеснели кучета. Дата го праснаха с един кол по гърба, събориха го и връхлетяха върху мене.

— Имат оръжие!

Измъкнаха ни револверите и ни биха, докато капнаха. От конюшнята изведоха конете ни, завързаха ни за тях и ги шибнаха с всичка сила. Конете ни мъкнаха около триста крачки и спряха. Ние дълго не можехме да се надигнем. Най-после дойдохме на себе си, някак си развързахме вървите, с които бяхме омотани. Ни аз, ни Дата не можехме да помръднем нито ръка, нито крак. Не помня как се покатерихме на конете. Едва се довлякохме до мястото, дето бе скрито оръжието ни. Един господ знае какво ни струваше да го измъкнем от скривалището. Знаех, че в планините, много по-високо оттук, има землянки на скотовъдци. Запътихме се натам.

Беше посред зима. Скотовъдците по това време слизат в долините, на зимните пасища. Жива душа не се мярка. Вода няма кой да ти даде. За ядене да не говорим. Вече ти казах, че десетина дни даже не можехме да седим на седлата, а пък как изглеждахме — по-добре да не приказваме.

Че едва не ни убиха от бой, това нищо не е. Най-важното е, че от злоба просто полудявах. Ще се оправя аз, рано или късно… Че да залегна тогава до Саирме, някъде наблизо до Сетуровото имение, да ги проследя и избия всичките — от Сетура и Табагари до джуджето-пророк. Дата не ми позволи.

— Мосе батоно — рече той, — човек живее и се държи така, както му харесва, и не трябва да му се бъркаш в работата. На теб ти се струва, че е унижен, смачкан, а той си живее, радва се и е напълно доволен от съдбата си. Помниш ли, ти ми каза за хората на Сетура: „На тоя народ му харесва да бъде роб.“ Не се съгласих с теб, сбърках, а пък то си е така. Тук си ти, тука — аз, а горе на небето — господ… кълна се занапред да не се намесвам в ничии работи, докато не разбера кое е по-добре — да се намеся или да си отида. Няма на тоя свят човек, достоен за съчувствие и помощ. Така мисля сега.

Близо до Поти има едно селце, не помня вече как се казваше. Там живееше един фелдшер, сигурен човек.

Имаше малък лазарет. Друго не ни оставаше — трябваше да си лекувам реброто, а Дата го мъчеше възпалената рана. С мъка се покатерихме на конете и поехме на път.

Граф Сегеди

… Обстоятелството, че бяха израсли в едно семейство, беше за мен истинска сензация, откритие, което извънредно ме заинтригува. Спецификата на криминалната и следствена практика се състои в това, че, от една страна, е необходимо детайлно да изучиш психиката на преследвания престъпник и следователно ясно да си представяш възможните му постъпки, а от друга страна, да си съставиш точна представа за онзи чиновник или група чиновници, на които е възложено да го открият и заловят. Имам пред вид съвкупността от професионални качества и природни данни. Често се случва преследващият да не се справи със задачата си само защото по натура е коренно различен от престъпника. Например един прекомерно подозрителен детектив може да се окаже безпомощен пред наивен, безхитростен престъпник, тъй като не е в състояние да допусне, че преследваният ще използува толкова примитивни похвати. Именно в такива случаи става необходимо да се съгласуват качествата на единия и на другия, защото е нарушено равновесието между психологическите данни на преследвания и преследвача.

Когато следственото учреждение се занимава с тривиално престъпление (в такива случаи самият престъпник е личност повече или по-малко ординарна), най-важното условие за успешно издирване и арестуване на престъпника е установяването на почерка на престъплението. Това дава възможност престъпникът да бъде причислен към определена група престъпници и издирването му да бъде продължено в кръга на съответната група. Методът на изключването в края на краищата ще доведе до залавяне на търсеното лице, при това, както показва практиката, безпогрешно в деветдесет на сто от случаите.

Много по-сложно е, когато криминалното досие на престъпника съдържа цяла гама от методи на престъплението или дори няколко гами. Тогава не остава друг изход, освен да приемем за почерк на престъпника именно този обширен диапазон, и в този случай само аналогията може да ни открие тайната на неговата психика. За съжаление аналогиите от този тип са малобройни. Затова психо-криминалният тип на подобен престъпник е всъщност уникален и за неговото разкриване и арестуване трябва да се преодолеят такива препятствия, каквито се изправят пред бактериолога при търсенето на неизвестен микроб.

В подобни ситуации криминалистите използуват разнообразни методи. Самият аз често съм прибягвал към метода на двойника, т.е. изучавал съм хора, които според събраните сведения напомнят по характер търсеното лице, без да са извършили престъпление. Да ги наблюдавам и изучавам беше твърде лесно, тъй като тук са възможни и лични връзки. По такъв начин неведнъж съм намирал отговор на изключително важния въпрос — какво представлява престъпникът? Когато този отговор е намерен, може да се смята, че личността на търсения е установена. Налага се да повторя някои неща от казаното досега. Досието на Дата Туташхиа, който вече много години беше абраг, съдържаше цяла клавиатура от престъпления, извършени по най-различни начини. Немислимо беше да извлека едно характерно качество, което да отличава всичките му престъпления. И още по-трудно бе да се определи кое от тези престъпления е извършил той, кое е извършено от други. Следователно психическите особености на Дата Туташхиа не можеха да бъдат изяснени, а при това положение абрагът би попаднал в ръцете ни само случайно.

Човек, който няма възможност да използува определено средство при осъществяване на целите си, прилича на инвалид, на когото, да речем, е отрязана ръката, и всичките си неуспехи обяснява именно с това: ако не бях еднорък, щях да настигна заека. Тъкмо в такова положение бях няколко години, докато съвсем неочаквано се разбра, че моят подчинен Мушни Зарандиа е израснал в едно семейство с Дата Туташхиа — те бяха живели дълги години при едни и същи условия и следователно имаха много сходни черти.

Пристъпвайки към изучаването на някое интересуващо ни лице, аз изхождах, колкото и да противоречи това на професията на жандарма, преди всичко от първото си впечатление от него, а не от изводите, получени посредством анализа на фактите. Винаги съм придавал първостепенно значение на личните достойнства на човека, проявени в неговите действия. Не правех изключение и за себе си, винаги се съобразявах с особеностите на собствената си личност. Че впечатлението, получено от първата среща с човека — твърдя го смело, — никога не ме е лъгало и че тази способност никога не ми е изменяла, аз смятам за свое огромно предимство. Това предимство използувах и сега, като пренебрегнах анализа на фактите, събрани от други и, в разрез с установената ни практика, се доверих на собствената си интуиция. Съставих пълен списък на престъпленията, приписвани на Дата Туташхиа, обърнах се към положителния образ на Мушни Зарандиа, създаден от въображението ми при първата среща с него, и подчинявайки се само на собствената си интуиция, задрасках онези от внесените в списъка престъпления, чието извършване усетът ми не можеше да свърже с Мушни Зарандиа, който ми заменяше Дата Туташхиа. Като препрочетох след това своя списък, бях потресен, защото открих, че изпитвам симпатии към Дата Туташхиа, т.е. съчувствувам на един углавен престъпник, който много години е причинявал безброй неприятности на нашето ведомство, а следователно и на мен самия. Методът си е метод, но пред мен лежеше списъкът на престъпленията на абрага Туташхиа, които в този опит трябваше да приема като основа за по-нататъшно изследване. Казвам „в този опит“, тъй като същият метод включва и друг опит, който не бива да се забравя: трябваше да се съобразя и с отрицателните страни на Мушни Зарандиа и да действувам съобразно с тях. Обаче засега ще се заемем със съдържанието на първия опит.

Ще напомня: своеобразието на метода се състои в това, че качествата на нашия познат предполагаме у един непознат. Нали условният списък на престъпленията на Туташхиа също беше получен по този начин. След това трябваше да намеря отговор на въпроса за качеството на действието. Ще поясня: на младини, когато следвах в Париж, другарувах с един източен аристократ. Той беше роден от морганатичен брак: майка му танцувала и пеела в нощните кабарета на Париж, а баща му бил наследник на престол. Принцът обичаше изкуството и твърде своеобразно съдеше за него, строго и страстно различавайки артистизма от посредствеността. Ако ставаше дума за някой разказ или роман, той го наричаше драсканица, или произведение. Ако се спираше пред някое платно или статуя, то беше сурогат или творба. Когато виждаше някоя танцьорка, можеше да каже: тази танцува. Или: рее се. Първото той смяташе за школовка, навик, рутина. Второто за плод на катарзиса. Според това и литераторите, артистите, художниците също разделяше на две групи: плебеи и аристократи. Но и всички други хора възприемаше по същия начин. Не придаваше никакво значение на произхода и генеалогията и причисляваше всекиго към тази или онази група в зависимост от отношението му към работата, занаята, професията. За него аристократ беше само онзи, който се занимаваше с ежедневната си работа енергично и вдъхновено като творец.

Разбира се, гледището на моя принц беше твърде радикално, но според мен достатъчно основателно. Имах стотици подчинени, но пред най-педантичните, усърдните, изпълнителните предпочитах надарените с въображение, с фантазия, страстно увлечените от своята дейност, макар и донякъде своеволни. От такива може да се очаква и провал в работата, но самите им действия са винаги прекрасни и обещават успех в бъдеще. Да, да, бъдещето е тяхно, тъй като тези хора обогатяват човешкия опит, утвърждават професионализма, превръщат службата си в свещенодействие, белязано със знака на творчеството.

Използувайки класификацията на Източния принц, ще кажа, че преди да му се възложи задача, Мушни Зарандиа биваше чиновник, но от минутата, когато в ръцете му попадаше ново дело, той се превръщаше във вдъхновен артист. Имаше фина интуиция и в разследваното от него дело не оставаха „възли“ или бели полета. Седмината атински мъдреци не биха могли да добавят нищо към дело, което е разследвал Зарандиа. Ако по време на следствието забележеше у своя обвиняем поне една положителна черта, той изпадаше в сурово противоречие със самия себе си. Започваше да обяснява на съдията, на заседателите, на прокурора, на адвоката по какъв начин може да се даде минимална присъда и ревностно защищаваше съображения, противоположни на собствените му заключения. Той притежаваше още една особеност, която също смятам за признак на артистизма — не можеше да понася еднообразната работа. И ако все пак беше принуден да се заеме с такава, против природата му беше да използува известни вече методи и пътища. Такова беше качеството на действията на Мушни Зарандиа и в пълно съответствие с него се оказа качеството на действията, присъщо на престъпленията на Дата Туташхиа.

И така, аз си отговорих на въпроса „как действува“ Дата Туташхиа и оставаше да намеря причината за действията му или отговор на въпроса „какви са подбудите му“. Ще приведа аналогичен случай. Всички печелят пари, но за какво са им необходими? Едни по този начин осигуряват съществуването си. Други са обзети от страстта да трупат пари. Трети ги увлича печеленето на пари посредством пари, т.е. увеличаването на капиталите им. Така е и със службата. Някои служат, защото нямат друг източник за прехрана. Преди революцията се срещаха хора достатъчно богати, но които въпреки това постъпваха на служба, защото тя им даваше възможност да се сближат с хората — в такива случаи службата за тях се превръщаше в арена за филантропия и те затова служеха. Имаше и такива, които служеха от преданост към престола и отечеството и не ламтяха за пари. Но за повечето хора службата все пак беше средство за издигане над околните, арена за кариеристични стремежи. Подобна цел се поражда от тщеславие, от жажда за власт и богатство и от други низки човешки качества. Но според мен използуването на службата за кариера, за издигане, е положителна черта на характера, ако всичко това не се осъществява по забранени начини и нечестни пътища.

С изясняването на причините за действията на Мушни Зарандиа още в първите месеци на службата му се заеха съответните органи на кавказката жандармерия. Минаха няколко години, но определено становище не беше утвърдено — личността на Зарандиа не се побираше в общоприетите рамки. Всичко в този човек беше непонятно. Така например той съвсем своеобразно се отнасяше към възнаграждението за своя труд и служебното си издигане. Веднъж го преместихме на друга, по-нисша длъжност, защото Зарандиа беше нужен именно на това място. Заплатата му бе намалена, но не чухме и дума от него нито за парите, нито за понижението му. При друг случай приятелите на Зарандиа решиха да го преместят на длъжността управител на някакво данъчно ведомство. Той съвсем не изглеждаше признателен или радостен, въпреки че и длъжността беше висока, и заплатата пъти по-голяма, да не говорим за допълнителните доходи, възможни на подобно място. С времето се убедих, че действията на Зарандиа не се обуславяха нито от стремеж да направи кариера, нито от желание да увеличи средствата си. Би било също погрешно да се приписва на верноподанически чувства или великодържавни убеждения онази усърдност, добросъвестност и честност, които Зарандиа — по националност грузинец, по произход селянин — проявяваше в своята дейност. Той беше далеч от подобни чувства и убеждения. При това този човек не правеше впечатление на идеалист, но и не спадаше към онези ограничени субекти, на които от детство им се внушава покорност, послушание и сляпо, фанатично чувство за дълг. С една дума, Зарандиа беше лабиринт, от който можеше да намери изход само случаят или времето.

Настъпи денят, когато случаят потвърди моите предположения, превърна хипотезата във факт и това стана след една разузнавателна операция, която бе замислена толкова сполучливо, че може да се смята за шедьовър на Зарандиа, но която според мен също толкова сполучливо бе проиграна.

В записките си не се стремя да излагам отделни случаи, колкото и занимателни да са те, но именно в определени ситуации хората показват истинското си лице и това дава възможност да се правят обобщения и изводи. В дадения случай разказът е необходим, за да се установи причината за действията на Зарандиа и да се даде отговор на въпроса какви бяха неговите подбуди.

В началото на деветдесетте години получихме шифрована телеграма от нашия резидент в Германия. В телеграмата се съобщаваше, че известен доцент от Московския университет, грузинец, след около месец ще замине за Батуми с парахода „Аделаида“. Доцентът щеше да пренесе забранена литература.

Без много да му мисля, предадох на Зарандиа това дело, както и всички свръзки с резидента. Програмата-максимум, казано на днешен език, предвиждаше конфискация на литературата, арестуване на доставчика й и обезвреждане на групата, за която тази литература бе предназначена. Програма-минимум — в никакъв случай да не се допусне разпространението на забранените книги. След няколко дни Зарандиа представи план за операцията. Стори ни се донякъде обемист, но авторът му настойчиво молеше да го приемем, без да го изменяме. В края на краищата постигна своето и пристъпи към работа.

Започна с това, че изпрати в Германия агента, на когото резидентът „предаде“ доцента. След това агентът се снабди със също такъв куфар, какъвто имаше доцентът. Когато в хотела бе донесена нелегалната литература за доцента, агентът и резидентът провериха в кой куфар се намира тя и колко тежи.

Настана денят, когато на излязлата в открито море „Аделаида“ се намираха доцентът, нашият агент и два напълно еднакви куфара, принадлежащи на тези две лица.

Параходът трябваше да пристигне в Батуми по пладне. През нощта преди пристигането агентът смени куфара на доцента, в който се намираше литературата, със своя куфар. Това беше предвидено в плана на Зарандиа, тъй като по ония времена при пренасянето на забранена литература конспираторите бяха почнали да практикуват такава хитрост: четири-пет часа преди параходът с книгите да влезе в пристанището, към него — обикновено привечер — се приближаваше рибарска платноходка или друг малък плавателен съд. Ако на лодката имаше условен знак и тя се насочваше в същата посока, в която се движеше параходът, привързваха куфара за спасителен пояс и го хвърляха в морето. Рибарят прибираше пояса и ние вече не можехме да открием книгите. Вече няколко пъти ни изиграваха по този начин и сега, дори доцентът да изхвърлеше куфара си, в ръцете на нелегалните би попаднал празният куфар на агента, а не литературата. Искам веднага да направя уговорката, че доцентът не се възползува от тази маневра и че размяната на куфарите от нашия агент беше направена с друга цел. По-късно ще се убедите в това.

„Аделаида“ се доближи до пристанището, доцентът слезе на брега. Слезе и агентът. Неколцина пасажери с техния ръчен багаж, включително и доцентът, бяха поканени от чиновниците в митницата. Разбира се, от минутата, в която доцентът бе слязъл на брега, ние неотстъпно го следяхме: ще се реши ли някой да вземе черния му куфар, а ако се реши, кой именно, и ако го вземе, къде ще го занесе. Адресантите, за които бе предназначена литературата, бяха предпазливи, никой не се приближи към доцента. Нашият агент, в чиито ръце беше куфарът с литературата вместо куфара с лъжлив товар, влезе в митницата през задната врата. Отначало митничарите прегледаха багажа на другите пътници, а след това попитаха доцента какво от неговия багаж подлежи на обмитяване. През цялото това време Зарандиа внимателно следеше жертвата си. Доцентът се вълнуваше и отвърна, че в собствения му багаж няма нищо, което да подлежи на обмитяване, а пък ей в онзи черен куфар и той самият не знае какво има — непознат човек го помолил в Одеса да предаде куфара на някого, който щял да го потърси тук, в Батуми, или в Тифлис. Докато преглеждаха другите куфари, доцентът се държа твърде хладнокръвно, но когато започнаха да отварят черния куфар, той забележимо пребледня и се отпусна на един стол.

— Да не ви е зле, господине? — попита Зарандиа и веднага му донесе вода.

Доцентът допря чашата до устните си и зачака съдбоносната минута, когато от куфара ще бъде извадена литературата. Но там, разбира се, нямаше литература. За чувствата на доцента е излишно да говорим. В куфара имаше пили немско производство, които тежаха колкото книгите. Тази стока подлежеше на обмитяване и докато доцентът изпълняваше необходимите формалности в другата стая, куфарът отново бе подменен.

След половин час доцентът внасяше в хотелската стая куфара с литературата, напълно уверен, че в него има пили. Всичко вървеше по плана на Зарандиа. В него нямаше цинизъм, а още по-малко садизъм, с какъвто котката си играе с уловената мишка: хване я, пусне я, пак я хване. На Зарандиа му беше необходимо доцентът да бъде твърдо убеден в това, че сега той е чист пред закона и е недосегаем за него, че следенето и обискът са вече зад гърба му, а вещественото доказателство, което го освобождава от отговорност, е в ръцете му. Целта на първата замяна на куфарите беше да бъдат заменени повторно, но без доцентът да знае и по такъв начин психиката му да бъде докарана именно в онова състояние, което го бе обхванало при излизането от митницата — обърканост, недоумение, но едновременно и чувство за недосегаемост, което трябваше да доведе до отслабване на бдителността му. Няма да задържам вниманието на бъдещия си читател върху всички варианти на по-нататъшното развитие на събитията, набелязани и предвидени от Зарандиа, но преди да разкажа за финала на операцията, ще отбележа, че теоретически нямаше ни най-малък шанс нито пренесената литература, нито хората, които я бяха изпратили и приели, да бъдат спасени, освен ако не станеше потоп или друг някакъв катаклизъм, при който да загине всичко живо. Проследете още веднъж подробно цялата операция и ще се уверите в това. А сега — финалът, който съвсем не излезе банален.

Доцентът се настани в стаята, после отиде в града, като заключи вратата. Той посети един батумски милионер, грузинец, който ни бе известен със своето фрондьорство и големите пожертвувания в полза на преследвани революционери. Милионерът имаше шест красиви дъщери. Доцентът прекара в тяхната компания час — час и половина, толкова време загуби и за разходка из града и се върна в хотела. Скоро при него дойдоха двама души. Стопанинът пусна гостите и заключи вратата, но след пет минути бе принуден да я отключи — появи се Зарандиа, придружен от двама свои подчинени.

— Интересува ни целта на вашата среща — каза Зарандиа, след като се представи и показа документи, потвърждаващи пълномощията му.

— Вече ви е известно, че пристигнах днес от Германия с парахода „Аделаида“ и донесох една пратка за тези хора — каза доцентът, като помисли малко. — Те дойдоха да си я получат. Това е всичко.

— Потвърждавате ли? — обърна се Зарандиа към гостите на доцента.

— Да — без да се замисля, отвърна единият от тях.

Другият кимна, но някак неохотно.

Зарандиа вписа в протокола въпроса и отговора.

— Моля да потвърдите с подписи верността на вашите отговори.

Доцентът прочете протокола и веднага го подписа. Гостите се бавеха и явно се колебаеха. Най-после единият от тях каза, че пратката е предназначена за него и той ще подпише. Зарандиа не настояваше да получи подписа на другия.

— В кой куфар е пратката? — попита Зарандиа.

— Ето в този, черния — отвърна доцентът, който очевидно вече започваше нещо да подозира.

— Трябва да присъствуваме при предаването на пратката.

Настъпи мълчание.

— Прекрасно — каза доцентът. — Тук има комплект пили. Вие се убедихте в това още в митницата.

Той сложи куфара на масата и го отвори.

Навярно е излишно да казвам, че за арестуването и привличането към отговорност на тези трима души беше изготвена достатъчна и обоснована документация още в Батуми и нищо не би могло да осуети успеха на нашия план. Следственият материал беше изчерпателен. Беше изяснено или по-точно бе потвърдено още веднъж местонаходището на чуждестранния източник на забранена литература, имената на емигрантите, които се занимаваха с нейното препращане в Русия, връзките между лицата, получаващи и разпространяващи тази литература, адресите на явките, местата на срещите, с една дума — всичко, което в подобни случаи интересува следствените органи.

Откарахме виновниците в Тифлис, затворихме ги в Метехската крепост като разследвани и подлежащи на осъждане престъпници.

Доцентът произхождаше от заможен аристократичен род. Неговите роднини имаха голямо влияние в цял Кавказ. Някои от тях бяха мои близки приятели или познати, известни военни, високопоставени длъжностни лица и просто честни интелигенти. Те много пъти ме молиха да помогна на техния роднина. Нещо повече — успяха да накарат самия наместник да се заинтересува от съдбата на доцента. Но независимо от това и по служба ми предстоеше лично да се запозная с делото и с обвиняемия, и аз наредих на Зарандиа да проведе разпит в мое присъствие. Обвиняемите не знаеха кой съм.

В началото на разпита обвиняемите (и доцентът също) напълно и без изменение потвърдиха предишните си показания. Стана ясно, че не ще мога да облекча участта им, а още по-малко да прекратя делото. Върнах се в стаята си потиснат и в онова отвратително настроение, каквото човек има винаги, когато се налага да отказва на молба за помощ. На всичко отгоре Зарандиа водеше разпита така, че да си изясни отношението ми към съдбата на доцента. Той се стремеше да разбере какво целя аз, без да показва своята заинтересованост. Всичко това бе съвсем ясно за мен.

Зарандиа открехна вратата на кабинета ми и поиска разрешение да влезе. Не бяха минали и петнайсет минути, откакто се бяхме разделили, и аз не очаквах идването му.

— Имам една молба към вас, графе.

— Говорете, Мушни.

— Слезте долу, ако имате време и желание… още за половин час.

— Добре — веднага се съгласих аз.

В кабинета на Зарандиа беше само доцентът.

— Господин доцент — попита го Зарандиа, — лично вие какво очаквате от революцията? Отговорете, ако смятате това за възможно и ако ви е ясна същността на въпроса.

Доцентът се усмихна:

— Конфискуване на именията и другото имущество, принадлежащо на мен и на тия като мен, което самият аз бих осъществил отдавна, ако бях единствен техен собственик и освен това, ако не смятах за фанфаронство едноличното предаване земята на селяните при условията на обща частна собственост върху земята. Надявам се, че ще ме лишат от званието, което нося като петел гребена си. Очаквам най-после морално удовлетворение от това, че всички ще имат равни възможности за реализиране на своите способности, а човешкият гений ще получи небивало широка арена за приложение на духовните си сили. Нима не си струва, господин офицер, да се постигнат такива резултати с цената на наказанието, което вие ще ми наложите?

— Би си струвало, ако всичко станеше така, както благоволявате да очаквате, но къде е гаранцията за това? Вие самият абсолютно ли сте сигурен, че революцията ще донесе на човека духовно удовлетворение и щастие? Замисляли ли сте се някога над това, че проповядването на всяка нова идея съдържа значителна доза авантюризъм и щом е така, революционната дейност противоречи до известна степен и на доброто, и на морала?

— Мислил съм, разбира се! И за това съм мислил, и по много други въпроси! — Доцентът видимо се вълнуваше. Зарандиа, изглежда, напипа болното му място. — Мислил съм и за това, че революцията трябва да използува ума и знанията на честните интелигенти и аристократите, а после да си уреди сметките с тях, както френската революция се е разплатила с Мишел Лепелетие и другите. Смятам, че това е закономерност на революцията и въпреки това съм на нейна страна… „Държа на туй и иначе не мога.“ — Доцентът явно бе доволен и окуражен от собствените си думи, защото вече с усмивка запита Зарандиа:

— Знаете ли кой е казал това?

Зарандиа поклати глава. Той изведнъж се замисли и аз забелязах, че тази мисъл го порази. Изобщо не мислеше на кого принадлежи тя.

— „Държа на туй и иначе не мога“ — повтори Зарандиа със спокоен глас и добави: — Не съм чел и не съм чувал толкова лаконично и същевременно изчерпващо обяснение за подбудите на действията на един много рядък тип хора. Прекрасни думи! Кой е казал това, господин доцент?

— Мартин Лутер.

Мълчанието продължи доста дълго.

— Господин доцент — каза Зарандиа, — на вашата вяра и на това, че „иначе не можете“, предстои голямо изпитание. За жалост, още сега… Пред вас е началникът на кавказкото жандармерийско управление генерал граф Сегеди.

От изненада доцентът за миг се смути, а след това направи хладен реверанс. Зарандиа мълчеше. Кълна се в честта си — в този момент с цялото си същество усетих, че сега ще стана свидетел на един от онези трикове на Зарандиа, с които той внасяше в душата ми смут, възторг, тревога, всичко, каквото искате, само не скука и дрямка. Той замисляше нещо, иначе не би ме извикал пак.

— Вашите роднини — продължаваше Зарандиа — с всички сили се стараят да спасят и вас, и вашето име в обществото. От беседата ни ще ви стане ясно, че тези две неща трябва да се спасяват поотделно, затова ще бъдем последователни. Към негово сиятелство граф Сегеди са се обърнали с молба да ви окаже помощ такива хора, че той, изглежда, е вътрешно готов да ви помогне, стига да има такава възможност. От съдбата ви се заинтересува и самият наместник. Най-после и аз не съм враждебно настроен спрямо вас, ако това изобщо има някакво значение. Всичко се обръща така, че след незначителни неприятности вие ще можете да се върнете към своите всекидневни занимания. Необходимо е само да се изяснят и уточнят някои неща.

Зарандиа млъкна. Няма да скрия, и аз, и доцентът с еднакво напрежение очаквахме продължението на сцената.

— За да се заразят умовете с нова идея, или да се разпространи която и да било политическа доктрина, съществуват два пътя: рационален, неизбежно свързан с извъртания, хитрости, лъжа, и пътят на мъченическа жертвоготовност. Това е добре известно. Ние искаме да знаем какво бихте избрали: възможността за освобождение или наказанието. Трябва да ви предупредя обаче, че нямате избор. Участта ви е била предопределена още тогава, когато сте нареждали литературата в куфара. Целта на нашата беседа и същността на моя въпрос е да уточня подробностите.

Зарандиа говореше, без да вдига глава, и погледна доцента едва след като завърши.

— Аз бих постъпил така, както ще е по-добре, по-полезно за делото, служенето на което ме доведе до затвора. Моята постъпка би произтичала от моите убеждения, от особеностите на моя характер. Искам да ви предупредя, господин офицер, че няма да правя никакви сделки, няма да допусна никакви компромиси, макар че съм само един съмишленик, дилетант, а не професионален революционер. Имате ли още въпроси?

— Ние очакваме по-определен отговор. — Зарандиа, изглежда, не обърна внимание на думите на доцента за сделките и компромиса. — Представете си, че вие днес и тук, именно при сегашните обстоятелства, имате две възможности. Бидейки учен и занимавайки се с политическа дейност, какво бихте избрали — свобода, или заточение?… Повтарям: именно при тези обстоятелства — днес и тук!

— Ако искате да знаете, това ми е безразлично! В момента имам две цели. Трябва да завърша един обширен труд за теченията в древногрузинската философия и в същото време ми предстои работа в името на просвещението и развитието на народното политическо самосъзнание. Тези две цели бих могъл да осъществя и в затвора, и на заточение, и в университета.

— Трябва да ви огорча, но втората задача няма да можете да осъществите. Говоря за политическата дейност. Това няма да ви се удаде.

— Но защо, господин офицер? Нали това зависи само от моето желание и от моите способности?

— Не мисля — отвърна Зарандиа, — макар че изход може да се намери. Вие, разбира се, си спомняте какво е казал един софист на бивш свой ученик, които не пожелал да плати за обучението си „Ще те съдя два пъти и по този начин ще получа обещаното възнаграждение.“ Вие ще можете да осъществите целта си, ако след освобождението си отново извършите престъпление.

— Какво пък, ако трябва, може да опитам и това, но не разбирам защо водите този почти безпредметен разговор.

— Защото е невъзможно да бъдете предаден на съд.

— Защо?

— Така беше предвидено от самото начало.

— Извинете… как предвидено? От кого?

— Така беше предвидено в плана на операцията. Във вашето дело е оставена вратичка, която ще ви върне право в университета. Аз ще извикам вашия адвокат и ще му кажа, че съществува протокол, съставен в батумската митница, според който във вашия багаж са намерени и обмитени пили. В протокола не се споменава за забранена литература. Във вашия багаж такава не е намерена. Не доказва ли това, че не сте донесли от Германия нищо подозрително? Не е ли възможен такъв обрат на събитията?

— Но има протокол от обиска в хотела, иззета литература и показания. Показания на трима души.

— Когато към делото се прибави митническият протокол, следствието ще трябва да докаже, че литературата в хотела е донесена от вас. С такива доказателства то не разполага. А ние не можем да изправим пред съда или, иначе казано, да разкрием тайния агент, който два пъти е сменил куфара ви. Но дори и да го направим, съдът няма да приеме да бъде заведено дело въз основа на показанията на сътрудник от охраната, от само себе си ще възникне въпросът кой е внесъл литературата в стаята на доцента? На него трябва да отговори следствието. В противен случай ще излезе, че литературата е внесена от полицията. Това е ясно от само себе си.

— А показанията?

— От показанията човек винаги може да се откаже, стига да се появи по време на процеса възможност за оправдаване и освобождаване.

— Ами ако аз не се откажа от показанията си?

— Ако? Ние не можем да поставим под съмнение дело от държавна важност.

— Господин офицер, но нали вие самият, както и негово сиятелство, и цялото ваше управление не се съмнявате, че литературата съм я донесъл аз…

— Виждате ли — Зарандиа весело се усмихна, — ние с вас си разменихме ролите. Вие, кой знае защо, искате на всяка цена да се изправите пред съда, докато всъщност аз би трябвало да настоявам за това. Вашите усилия са преждевременни и в тази част на нашата беседа — неочаквани. Малко по-късно, след десетина минути, вашата позиция и вашето желание да бъдете съден може би ще се окажат най-добрият изход. А засега да продължим беседата. Ние няма да допуснем този процес да се състои, тъй като нито един от възможните му резултати не ни задоволява. Ако ви осъдят, сред обществото ще се разпространи версията, че сте станали жертва на наша провокация. Ако ви оправдаят, ще се разпространи версията, че сте оправдан поради провал на нашата провокация. Вътрешното положение е такова, че дискредитирането на държавно следствено учреждение е по-опасно, отколкото очакваният ущърб, ако вие и десетина като вас вече разобличени виновници бъдат освободени. Говоря впрочем за виновници от вашия ранг, с вашата известност и възможности.

Зарандиа извади от чекмеджето някакъв документ.

— В ръцете ми е заповедта за освобождаването ви. Тя е попълнена и подписана от мен, необходим е подписът на негово сиятелство и одобрението на прокурора, което, мисля, лесно ще получим. Следствието по вашето дело ще бъде прекратено, но прекратено до подходящ за нас момент, а не окончателно.

Всичко това ми направи толкова силно впечатление, че колкото и да се мъчех, не можах да се заставя да търся грешки в логиката на Зарандиа. Дали доцентът мислеше за интригата му, или зашеметен от освобождаването си, не мислеше за нищо, не се наемам да преценя. Но той се стараеше да не изпуска нишката на интригата.

— Добре, но може да се допусне, че толкова бързото ми освобождаване все пак ще се отрази на общественото мнение като провал на вашата провокация. Води се борба и няма да скрия, че силите, настроени против съществуващата власт, несъмнено ще разпространяват именно версията за провал на провокацията, толкова повече, че всичко това не е много далеч от действителното положение на нещата.

— Да, това е борба и ние допускаме, че може да има такива акции, но със същото право, с което силите, настроени против властта, ще започнат да разпространяват своята версия, със същото това право, господин доцент, ние ще осъществим нашата версия на станалото: ще освободим вас и двамата ви съучастници, ще арестуваме изплувалите в хода на следствието три-четири лица, ще ги предадем на съда и ще разпространим слух, че сте ги издали вие и на тази цена сте получили свободата си. И тази версия, господин доцент, няма да е много далеч от действителното положение на нещата… Аз ви предупреждавах, че вашата вяра и вашата сигурност, че „иначе не можете“, ще бъдат подложени на сериозно изпитание.

Сега ставаше ясно защо Зарандиа толкова упорствуваше планът му за операцията да бъде приет без изменения.

— Господин офицер — промълви доцентът, — вие сте такъв рафиниран негодник, че използуването на вашите способности тук, в това глухо кътче на империята, може да се смята за проява на духовния крах на съществуващата политическа система.

— Благодаря ви и моля да си спомните, че за двата месеца, откакто се познаваме, не сте чули от мен нито грубост, нито оскърбление. Бих сметнал вашите думи за слабост, ако наистина не стояхте пред толкова тежка алтернатива. Ще си позволи само да споделя едно наблюдение: вашето увлечение по революцията напомня пъстървата, която мечтае да стане сьомга. Докато аз съм трева и не се опитвам да стана кедър.

— Нямате право да… Искам процес! — закрещя доцентът.

— За да дадем трибуна на демагози ли? Процес няма да има, вече ви казахме — спокойно отвърна Зарандиа и като помълча, продължи: — Чел съм статии, подписани с вашия псевдоним, в легалния и нелегалния печат. Прекрасни статии. Плод на възвишена и честна мисъл. Революцията ще използува вашия интелект, вече ви обърнах внимание на това. Времето ще покаже как ще постъпи тя с вас след това. Мисля, че в най-добрия случай ви очаква участ на марионетка, да не говоря за забравените гробове и съдбата на емигриралите заради партийни разногласия борци за общочовешка свобода. Но всичко това е възможно само в случай, че останете на арената на политическата борба. Аз се съмнявам в това.

— Целта на този вероломен план е, значи, да бъда компрометиран и по този начин отстранен от политическата борба?

— Не. Официалната цел на плана беше реквизиране на литературата, арестуване и наказване на виновниците. Но ако искате да знаете истината, в основата на плана е собственото ми отношение към вашата личност. Аз използувах служебното си положение за лична изгода, по-точно моите служебни интереси съвпаднаха с личните ми пристрастия. Впрочем няма да скрия от негово сиятелство, че имам и лична полза от службата си на престола и отечеството.

— Но на каква изгода сте разчитали в моя случай?

— Преди всичко аз съм син на своя народ. Оттук произтича представата ми за моите задължения. А също така и съществуването ми извън всякакви партии. Аз, една жива частица от моята родина, съм сам като кукувица. И искам да приобщите моя народ към знанията, създадени от гения на нашите деди, и към онези, родени от вашия талант, от таланта на хора с вашата дарба и натура на грузинец. В близко бъдеще ще се открие грузински университет, ще се възродят древните традиции на натрупване на научни знания и духовни ценности. Дейността на това поприще — вашата и на подобни вам хора — ще донесе на моя народ повече полза, отколкото проповядването на анархистични идеи, да не говорим за вашата смърт вследствие тяхното насилствено насаждане. Аз хранех надеждата да получа за себе си тази изгода, господин доцент!

Обвиняемият дълго разглежда Зарандиа и накрая произнесе:

— Защо толкова преструвки? А ако това не е престореност, защо сте толкова откровен в присъствието на негово сиятелство? Може да ви уволнят от жандармерията, не се ли страхувате от това?

— „Държа на туй и иначе не мога“ — усмихна се Зарандиа.

Този разговор постепенно преставаше да ме интересува, тъй като същността му вече се разсейваше в пререкания. Продължаването му или, във всеки случай, присъствието ми тук повече нямаше смисъл. Откровеността на страните постепенно преминаваше в грубост. Не ми харесваше предизвикателният тон на доцента. Освен това бях разбрал, че изплетената от Зарандиа мрежа ми дава възможност без усложнения да освободя доцента и да доложа на наместника, че делото е приключено.

— Господин доцент! — обърнах се към следствения. — Подписвам заповедта и веднага си заминавате вкъщи. Вие сметнахте за необходимо да ни заявите, че няма да приемете никакви сделки и компромиси. Не мислете, че ще ви предложим нещо подобно. Но мой дълг е да ви кажа: ние никого няма да арестуваме, никого няма да компрометираме, ако стоящите зад гърба ви хора не използуват вашето освобождение против нас. Надявам се, че мисълта ми ще бъде добре разбрана. Мой дълг е също така да ви предупредя: разберем ли, че това условие не е изпълнено, незабавно ще започнем да действуваме и репутацията на предател ще ви остане завинаги. Довиждане.

За да завърша своя разказ, ще кажа, че освобождаването на доцента и неговите съучастници все пак бе използувано против нас. Бяха разпространени слухове, благодарение на които доцентът се прослави като герой, проницателен човек и самоотвержен борец. Тогава ние арестувахме неколцина разкрити по време на следствието лица и ги предадохме на съда. На този процес името на доцента се открои в неблагоприятна за него светлина. След това бяха предприети и други мерки. В края на краищата му беше лепнат етикетът на предател.

Доцентът не пожела да се примири с участта на политически труп, създаде в Московския университет нелегална група на анархо-синдикалисти и скоро беше заточен на Камчатка. Явно се бе възползувал от съвета на Зарандиа — два пъти бе поискал да съди ученика си: повторно се провини, умишлено си навлече наказание и постигна политическа реабилитация пред единомишлениците си. За жалост беше човек със слабо здраве, по време на заточението се разболя и умря.

Вярвам, че „иначе не е могъл“.

Както вече казах, Зарандиа успешно осъществи тази операция и успешно я проигра. Имах пред вид този неин финал, макар че самият Зарандиа не смяташе акцията за провалена.

А сега да премина към заключението, заради което разказах тази дълга история. Времето и ходът на събитията потвърдиха моите предположения. Причината за действията на Мушни Зарандиа произтичаше само от това, че той „иначе не можеше“. Това бе очевидно. Но тук бих искал да споделя някои свои наблюдения за натурите с подобна нравствено-психологическа нагласа и за условията, които ги формират. За да не ме съблазнят отвлечените разсъждения и да не изпадна в многословие, което би замъглило същността на мисълта ми, ще цитирам един наш разговор с Мушни Зарандиа, който превъзходно разкрива същността на въпроса. По онова време предизвика сензация гибелта на един голям пътнически параход и по-голямата част от пътниците му в Атлантическия океан. Корабът се наклонил и за някакъв си час потънал. Тъкмо през това време на борда станала една история, която имаше, макар и комичен, но несравнимо по-широк резонанс от самата трагедия. Когато всички на потъващия параход били обзети от паника, някакъв търговски пътник успял не само да спре истерията на една около тридесет и пет годишна дама и да я успокои, но и да й продаде един корсет, изработен от фирмата „Бриньон“, а заедно с корсета и нова конструкция машинка за мелене на месо. От двеста и петдесет души останали живи единайсет и сред тях — търговският пътник с неговата печалба и, представете си, онази дама с корсета и месомелачката.

— Какво бихте казали за тази история, Мушни? — попитах своя подчинен, почивайки си след едно уморително съвещание.

— Това е смешно, ваше сиятелство, и в същото време крайно интересно. Бих обяснил подобни явления с едностранчивостта на натурата, с превеса на някаква нейна черта над другите. Такива хора много рядко се раждат на тоя свят. Не зная как най-сполучливо бихме могли да ги наречем, но се досещам по какъв начин се появяват те. — Зарандиа се помъчи да концентрира мисълта си и продължи: — Може би един ден науката ще успее да създаде, подобно на Менделеевата таблица, система на нравствените качества на човека. Ще се установи, че съществуват еди-колко си вече известни качества, да речем, любов, омраза, доброта, злоба и още много други, а еди-колко си квадратчета в таблицата ще останат отначало празни. Ще мине време и всички квадратчета ще бъдат запълнени. — Зарандиа, млъкна и ме погледна.

— Продължавайте, Мушни, аз следя мисълта ви.

— Мисля, че у едно нормално новородено има зачатъци на всички нравствени качества.

— Вие имате пред вид само нормалните новородени?

— Да. На изключенията и аномалиите ще се спра после. Едно нормално новородено притежава в зародиш всички нравствени качества и следователно съществува възможност те да се развият, формират и усъвършенствуват.

— Съгласен съм с вас.

— У едно и също новородено различните качества са изразени с различна сила, макар че тия качества едва-едва покълнват. Способността за развитие на едни качества е по-голяма, на други по-малка. Ако средата не предизвика ускореното и усилено развитие на някоя отделна черта, можем да смятаме, че от това новородено ще се формира една напълно нормална личност, в която всички предразположения взаимно ще се уравновесят. Сега за изключенията и отклоненията. Да предположим, че се е родил човек, у когото са особено силни зародишите на алчността, лакомията, грабителството, а кълновете на противоположните свойства са слаби, немощни. Възможно ли е това?

— Възможно е, разбира се.

— Възможно е и нещо друго. Човек да попадне в такива условия на израстване и развитие, при които бурно ще се развият силните му заложби, а слабите ще отслабнат още повече и ще заглъхнат, ще изчезнат.

— И това е възможно.

— Тогава пътят, който ще избере и по който ще тръгне човек, формиран по такъв начин, не предизвиква съмнения, нали?

— Разбирам ви.

— Говорехме за търговския пътник и любителката на корсети и месомелачки. Такива „иначе не могат“, а защо — вече изяснихме. Не знам как да наричам такива хора, но откъде и как се появяват, струва ми се, започвам да разбирам и вече ви казах това. Те са продукт на силно влияещата върху нравствените зачатъци среда. Когато човек е такъв, той и на потъващ кораб ще преодолее истерията на една непозната дама и ще й пробута някакъв корсет. А пък тази особа, овладяла истерията си и въодушевена от възможността да се сдобие с корсет от знаменита фирма и нова месомелачка, ще се успокои и ще купи всичко, което й е писано да купи. И после — с увлечение продължаваше Зарандиа — дори ще си върже на кръста тази месомелачка и ще се хвърли с нея в морето. Такива хора винаги имат късмет — те излизат невредими от всички премеждия.

Може би и той самият не знаеше, че принадлежи към този тип хора. Аномалията и средата бяха действували в една и съща посока, благоприятствуваща за развитието на тази аномалия. Зарандиа „иначе не можеше“.

Най-после установих това негово качество и съгласно метода на двойника същата причина за действие трябваше да предположа у Дата Туташхиа, за да търся тази причина в неговите престъпления като таен знак и белег, като неподражаем печат, на неговите противозаконни постъпки…

Куджи Ториа

Както разбирам, интересува ви не само Дата Туташхиа, но всичко, което ставаше около него. Мога да ви разкажа защо често споменаваше плъховете и ги сравняваше с хората. Много съм разправял за това. На различни хора. Навярно някой от тях ви е изпратил при мене. И вие дойдохте. Е, добре, ще ви разкажа.

Отдавна съм го забелязал — много хора търсят да се запознаят с някой голям човек, та после да се хвалят: на, виждаш ли с кого съм ял и пил вчера!

В това винаги съм съзирал честолюбие и корист. И винаги съм стоял настрана от големи хора. Никога не съм бил в близки отношения с Дата Туташхиа. Но преди четирийсет години ми се случи да прекарам с него месец или малко повече. По това време бях вече на двайсет години, а за пръв път го видях, когато бях на дванайсет. Не, не че го видях, ами живееше у нас. Тогава семейството ни се беше преселило в Турция, в град Самсун, и Туташхиа бе дошъл на гости на брата на майка ми. Две седмици прекара у нас. Добре го запомних. Когато след осем години го видях за втори път, веднага го познах. Дори не трябваше да си припомням. Стори ми се, че и той ме позна, а каква разлика има между един дванайсетгодишен момчурляк и момък на двайсет години! Аз много се бях променил и той навярно не можа да разбере веднага кой съм, пък и нямаше защо да му се представям. За бога, да не помислите, че от предпазливост; демек, той е абраг, опасно е да се познаваш с него, ще кажат, че му помагаш. Нищо подобно! Ако бях такъв подлец… та за залавянето на Туташхиа по това време даваха големи пари. Само да исках, можех да имам тия пари. Но такова нещо дори през ум не ми мина. А не поисках пръв да се открия, защото не обичам хората, които правят така. Те са търсачи на име и слава, авантюристи. За най-голямо достойнство на човека смятам умението му да уважава хората. На това са ме учили от дете. Туташхиа, както разбирате, малко ме интересуваше. Ще разкажа само за това, което съм видял с очите си. И между другото, повярвайте ми, той с нищо особено не се прояви. Може би няма да ви е интересно, но щом искате, слушайте.

Нашата фамилия е Ториа. Звучи като колхидска. А всъщност никой от нашето семейство не знае откъде сме. Може би мои прадеди отдавна-отдавна са се преселили от Колхида. Хора със същата фамилия и наши далечни роднини и до ден-днешен живеят в приморските градове. Там са заседнали. Моят баща, като отишъл в Самсун, си взел жена от лазко семейство. А това, че всички Ториа живеят в приморски градове, е свързано с нашия родов занаят. Има семейства, които от поколение на поколение правят лекарства, мехлеми и всякакви еликсири… Така и ние. Само че не правим лекарства, ами отглеждаме плъхове, плъхояди. Наричат се още самояди. Знаете ли що за занаят е това? В старо време корабите били целите от дърво. Затова гризачите причинявали страшна вреда на товарите и на съдовете. Но ако на кораба се пусне един плъхояд, той ще почне да изтребва гризачите, дори да са хиляди. А които успеят да отърват кожата, сами ще наскачат от борда във водата. Такъв плъх струваше много скъпо, за един плъхояд плащаха по петдесет-шестдесет жълтици. Единствено нашият род знаеше тайната на тяхното отглеждане, никой друг не я знаеше. Може би на нашия родов занаят дължа това, че когато започнах да следвам медицина, избрах специалност хигиена.

Най-напред ще ви разкажа за моя чичо Мурман Ториа, пък после ще говорим как се срещнах с Дата Туташхиа. Чичо ми Мурман Ториа го изпратили във фелдшерско училище. Изучил се той и трийсет години плава като корабен фелдшер. Ни жена, ни деца имаше. Лекуваше като истински доктор. И най-важното, в източните страни се беше запознал с древната медицина, лекуваше според нейните методи и правеше това превъзходно. След години, като му омръзна да скита по моретата, струпа си къщичка и пак се зае да лекува, сега на сушата. За кратко време си спечели име на добър лекар. Откъде ли само не идваха при него хора, с какви ли не болести, и най-безнадеждни… Тъй вървяха работите, че трябваше да отвори постоянна лечебница. И той уреди в къщурката си малък лазарет за десет души. И ходещи приемаше, и лежащи лекуваше, и всичкото самичък. Имаше един-единствен санитар, съвсем стар беше, викаха му Хосро. Само той му помагаше. Работлив човек беше моят чичо Мурман. Не знаеше що е сън и почивка. Все болните, та болните. И плащането при него ставаше бамбашка. Дойде при него някой болен, като го погледнеш, няма да кажеш, че е беден, той не му взема нито грош, а тоя болен има да лежи половин година. Дойде някой друг, гол като сокол, той само веднъж го прегледа и давай парите. Вземаше кога както му скимне. Но, види се, имаше си свои мерки и правила, по които определяше таксата. Което не знам, не знам. Ей такъв човек беше моят чичо Мурман Ториа.

Като гимназист често прекарвах ваканциите при него. При родителите си в Самсун отивах само за по две седмици, и то през лятото. В лазарета ми беше по-интересно и по-полезно. Нали мечтаех да получа медицинско образование. Лазаретът ми даваше възможност да практикувам и при това се учех от чичо си на мъдростите на източната медицина. По това време, за което сега ще ви разкажа, бях вече завършил гимназия и току-що бях пристигнал от Самсун при чичо Мурман. В къщата на Мурман имаше три стаи. В едната живееше той самият, там приемаше и болните; нямаше къде да се сложи още един одър и затова Хосро спеше на пода, подал се до кръста изпод масата. Но това ставаше, когато аз идвах на гости. Другата стая беше за болни мъже с шест легла. Третата се смяташе за женска стая, но жени при Мурман Ториа не идваха и в нея спях аз, когато му гостувах, а иначе там спеше Хосро. В тази стая имаше две легла, умивалник и маса. От мъжката стая ме отделяше дори не врата, а ниша, закрита със завеса. Виждах и чувах всичко, което ставаше в голямата стая, а мене не ме виждаха оттам.

Една сутрин ме събуди някакъв шум. Чувам, чичо ми след визитацията разговаря с болните.

— Вие и четиримата сте вече по-добре — чух гласа на чичо Мурман. — За да оздравеете напълно, трябва да имате силна храна. Сега за всички вас най-важното е това… Средствата ми не позволяват да ви храня, пък и тук няма такава възможност. Сами виждате това, виждат го и вашите роднини. Навярно те ще ви носят ядене и занапред. Ако някому не стигне, нека другите му дадат. Да не разделиш с болния парче хляб, значи да приближиш часа на смъртта му. Лекарствата, които съм ви предписал, както винаги ще ви донася Хосро. Трябва да ги вземате, както ви е казано. Квишиладзе, гледай да не си простудиш краката, дръж ги винаги на топло. Аз тръгвам. Не се отпускайте. Тъгата и тягостните мисли усилват болестта, помнете това.

Щом Мурман излезе от стаята, Чониа каза на Квишиладзе:

— Кучулориа и Варамиа вчера изтърсиха последното брашно от чувалчетата си. Какво ще правим по-нататък, ми кажи, какво ще ядем, как ще живеем?

Чичо Мурман наистина не можеше да храни болните. Такива, които се нуждаеха от специална диета, той не приемаше в своя лазарет. Пък и селяните по ония времена бяха бедни, дори и да чувствуваха края си, пак не можеха или пък не искаха да плащат пълен пансион. Болните си носеха провизии, а като ги привършеха, пак им донасяха нещичко от къщи.

Чониа, когото споменах, бе дошъл в лазарета по-късно от другите и беше страшно слаб. Кожа и кости. Тогава мнозина живееха лошо, но такова изтощено същество човек рядко можеше да види. Мурман го прие в лазарета и Чониа зае посоченото му легло. Първия ден не хапна нито залък — нищо не си беше донесъл. На сутринта взе бъркалката от Кучулориа, който от болки в гръбнака беше блед като платно. Все едно му казва, нямаш сили да бъркаш гоми[1], пък и нищо не разбираш от тая работа. Той свари гоми и коричката се падна на него. Квишиладзе, двайсет и пет годишен момък, който беше прикован на легло, също му подхвърли малко от своята порция. Новоизпеченият готвач веднага глътна и това заедно с парчето кашкавал, което му бе дал Варамиа. Така Чониа се нареди за готвач, а Кучулориа дори дума не обели — не беше по силите му да вари качамак, толкова беше изтощен. На Варамиа и двете му ръце от мишниците до края на пръстите бяха гипсирани — не можеше сам дори да се нахрани, камо ли да готви. Квишиладзе и Кучулориа го хранеха поред, добре, че леглото му беше между техните.

Когато Чониа каза: „Какво ще ядем сега, как ще живеем?“, Квишиладзе, разбира се, схвана, че става дума за неговото брашно. Явно беше мислил за това и беше подготвен за този обрат.

— Ето го моето брашно — той посочи с пръст чувалчето, което висеше на стената, — за два дни ще стигне за всички, ако го стопанисваме добре. А през това време все трябва да дойдат при някого от нас.

Чониа свали чувалчето от гвоздея и го понесе към печката. Квишиладзе с тъжен поглед проследи изчезването на последните си запаси.

— Добър човек си ти, Квишиладзе. Ако ще даваш, давай така — с открита душа, без да мислиш, без да правиш сметки, без да се маеш — каза Варамиа след дълго мълчание и опря гипсираните си ръце о стената, сякаш бяха дървени.

— Ами, не бил мислил, не бил правил сметки! Да беше го чул как му спря дишането. А като погледна как свалям чувалчето, насмалко да се хвърли като ястреб на пъдпъдък. Каква му е била сметката? Ако изям брашното си сам, за повече от три дни и без туй няма да ми стигне. А ако дойдат при някого от нас, ония нищичко няма да ми дадат. Затова се отпусна, а иначе… Направил си е той сметката, братко — рече Чониа и усилено завъртя бъркалката.

Кучулориа се опита да оправи възглавницата си, забравил, че всяко движение предизвиква остра болка в гръбнака, и извика.

— Откъде знаеш дали съм помислил така или другояче? — каза Квишиладзе. — Даже само сметката да ми е на ума, и тя не е крива, и постъпката ми не е лоша, а да деля последния си залък с такова нищожество като теб, хич не ми е весело, ама дългът си е дълг и аз съм длъжен да постъпя човешки.

— Такива като тебе, Чониа, винаги са готови да окалят човека — застъпи се Варамиа. — Квишиладзе раздели с нас брашното си, нима това е лошо? Ама така си е, винаги ще се намерят хора да омърсят доброто дело. Щом ти влезе лоша мисъл в главата, гони я по-далеч. А на тебе ти дава сърцето не само да си помислиш, ами и да наговориш лошави неща.

— Стига сте се карали за глупости — спря ги Кучулориа. За два дни ще ни стигне, а после ще дойде жената на Квишиладзе… Как се казваше жена ти, Квишиладзе?

— Тя не му е жена — злорадно вмъкна Чониа, — казва се Цуца и е чужда жена. Квишиладзе сам ми го каза.

Всички се умълчаха. Кучулориа запремига често и току местеше поглед от Чониа към Квишиладзе. Няма да скрия, че техният разговор ме заинтригува и аз все по-внимателно се вслушвах иззад завесата.

Чониа събра съдинките на всички, подели качамака; от кашкавала не бе останало нито парче. Те гълтаха постния качамак и мълчаха.

— Та, значи, тая Цуца не ти е жена — заговори най-после Кучулориа. — Ами чия жена е тя? — Квишиладзе си облиза пръстите и каза:

— Беше женена за Спиридон Сиоридзе. Той изчезна, нищо не се знае за него. Може и да не е вече между живите. А за Цуца не мога да се оженя, докато не разбера жив ли е, или не. И свещеникът каза, докато не разбереш точно, не можеш да се жениш, а като разбереш, тогава вече може.

— Е, добре, ами тоя Спиридон Сиоридзе, или как беше, защо е изчезнал, а? — попита Кучулориа.

— Да им опустее намярата на тия жени, заслужават да ги изтрепеш до една — забоботи изведнъж Чониа. — Кой знае как му е яла душицата на тоя Сиоридзе любовницата на нашия мил Квишиладзе. Сигурно не е могъл да търпи повече и е запрашил, накъдето му видят очите.

— Не ми е любовница Цуца, жена ми е, само че не иска да ме нарече свой мъж. „Не мога, казва, додето пред бога и пред хората не съм ти жена.“

— Щом е женена за друг, как е станала твоя? — попита Чониа.

— Я разкажи… Да послушаме за тоя Спиридон Сиоридзе, каква ще е тая история? — обади се Кучулориа.

— Така да бъде. Като си доям, ще ви разкажа — след кратко мълчание се съгласи Квишиладзе.

Всички се приготвиха да слушат. Чониа бързо събра съдовете, сложи ги в котела и седна на табуретката, цял превърнат в слух.

Квишиладзе най-после престана да дъвче, още веднъж си облиза пръстите, пъхна под гърба си възглавницата, обиколи с поглед стаята и рече:

— Вижда бог, не знам какво да ви кажа. Преди три години Спиридон Сиоридзе взе, че изчезна. Туйто.

Всички очакваха да чуят дълга история и сега объркано гледаха Квишиладзе.

— Ей тъй взел, че изчезнал? И само толкоз ли? — подзе Кучулориа.

Квишиладзе кимна.

— Сигурно е имало причина. Ей така без нищо да вземе да изчезне — кому ще дойде наум? — каза Чониа.

— Сигурно е имало, как иначе! — съгласи се Квишиладзе.

— Че барем най-напред къде ще иде, не е ли казвал? — попита Варамиа.

— Нищо, нищичко не казал.

— Явно, такъв човек и да го чакаш, и да не го чакаш, няма да се обади — предположи Кучулориа.

— Защо пък?! — учуди се Чониа.

Кучулориа замислено се почеса по тила.

— Човек, който ще вземе да си замине, да изчезне, дявол знае де, и преди това дума да не каже закъде е тръгнал. Нима такъв човек ще вземе да си чеше езика къде и за какво отива? Не, няма да каже!

— Какви ги меле тоя? Срамота! — възмути се Чониа. — Коскоджа човек, а пък мозъкът му кокоши! Майко мила, защо си се разкудкудякал такъв! Е, и какво стана по-нататък? Обаждал ли се е поне веднъж, или не?

— Не, не се е обаждал. Казвам ти, изчезна. Може и да не е жив вече, знам ли.

— И какво, тази Беридзева жена, твоята Цуца де, нищичко ли не знае за мъжа си, за тоя Спиридон Сиоридзе? — не повярва Чониа.

— Тя не е никаква Беридзе, а Догонадзе, но редът си е ред, пише се по мъж. Нищо не знае за Спиридон. Щеше да ми каже, ако знаеше. Какво ти Цуца?! Нашето село Квеши е толкова голямо, ама да попиташ за Спиридон, никой нищо не може ти каза.

И пак стихнаха. Поседяха, помълчаха и изведнъж като се отприщиха… Цели пет дни бърбориха и все за Спиридон Сиоридзе — кой е и какъв е. За всичко разпитаха, всичко разузнаха, даже какви обуща носел и обичал ли да си похапва, и какво ядене и пиене предпочитал — всичко изясниха от игла до конец. Ала защо и къде бе изчезнал — за това препирните им нямаха край. Тоя Спиридон Сиоридзе вече ми беше дошел до гуша, почна да ми прилошава само като чуех името му. И таман мислех да им забраня да говорят за него, Чониа ме изпревари. Изведнъж скочи от кревата, грабна една цепеница и изрева:

— Само някой още един път да ми излае за него… видите ли тая цепеница? Ще му смажа главата като на куче.

Всички млъкнаха и никой вече не продума за Спиридон Сиоридзе, че то малко оставаше — бога ми, щях да се побъркам.

Всичко това, както вече казах, стана по-късно, на петия или шестия ден, а преди това се случи следното. Брашното на Квишиладзе наистина го изядоха за два дни. На третия ден всички, кой както можеше, се долепиха до прозорците, но не дойде никой. Вечерта, вече по тъмно, Чониа ме причака на балкона и поиска плик: ще напиша, казва, на семейството си, да ме навестят, че ще пукна от глад. Отидох в стаята на чичо, където бяха нещата ми, и донесох на Чониа плик, хартия, перо, мастило. Той веднага седна да пише.

— Недей да пишеш на тъмно, Чониа, ще си развалиш очите — каза Кучулориа, очевидно с надеждата да подразбере на кого пише Чониа.

— По-добре моите очи да изтекат, братле, отколкото всички да изпукаме. Имам един роднина в Самтредиа, все ще даде нещичко, барем по залък за всеки, че то никой не идва при нас — отговори Чониа, разбирайки, че трябва да утоли любопитството на съседите си.

Вече беше време за сън. Седим ние тримата — аз, чичо Мурман и Хосро, — запалили сме лампата, вечеряме. Гледам, на масичката лежи пликът, който бях дал на Чониа, вглеждам се в адреса и що да видя — името на Цуца Сиоридзе, възлюбената на Квишиладзе.

— Какво е това? — питам аз близките си.

— Ами Чониа го донесе. Квишиладзе бил неграмотен, та той го написал заради него. Вземи го, казва, и като отидеш в Поти, пусни го в кутията.

— Навярно Квишиладзе иска храна. Не трябва да бавим писмото, пък и трябва да вземем лекарства от Поти — каза чичо Мурман.

Вечеряме ние, а аз все си мисля затова, че на мен Чониа ми каза едно, а на Хосро — друго и че адресът на плика е съвсем различен. Но нищо не рекох. Аз самият трябваше да ходя в Поти, да докарам плъхове. Миналото лято бях отгледал един плъхояд, бях го кръстил Фараон. Тогава не можах да намеря купувач. От глупост го пуснах в лазарета. А после се намери купувач, ама ми беше жал да се разделя с Фараон — чудесен плъхояд стана и струваше много повече, отколкото ми даваше купувачът. И остана в лазарета, всички плъхове унищожи, на верста наоколо един не можеш намери. Та сега сам ще трябва да ходя за плъхове в Поти, да ги ловя в магазините на Потийското пристанище, там бях поставил капани. Бях намислил да взема със себе си Фараон, в Поти бях намерил нов клиент.

— Аз утре ще ходя в Поти — казах на Хосро.

— Тогава вземи и лекарствата, а аз ще отида за дърва — зарадва се Хосро.

Така се споразумяхме.

Сложих във вътрешния си джоб писмото на Чониа и всички се разотидохме да спим. На разсъмване започнах да търся Фараон, но него, подлеца, никакъв го нямаше, явно беше отишъл на лов някъде далече. Махнах с ръка и заминах сам. Градът беше близо, лазаретът на чичо ми беше в едно от предградията. Бях изминал вече доста път, когато почна да ме гризе любопитството. Измъкнах от джоба писмото на Чониа, повъртях го в ръцете си, срам ме бе да го отворя, но… слабост човешка, не издържах. Пликът беше залепен много старателно, ала аз го наплюнчих, лепилото се размекна и отворих плика, без ни най-малко да го повредя. Чониа пишеше на Цуца Сиоридзе от Квеши уж от името на Квишиладзе и й съобщаваше, че нейният Спиридон Сиоридзе се намерил и лежал заедно с него тук, в лазарета. Яденето ни се свърши, донеси ни нещо да ядем и ела заради нашата любов, само че не се отбивай в лазарета, иначе Спиридон ще се сети, че си дошла при мене. А в еди-кой си ден моят приятел Чониа ще те чака на пътя за лазарета. Край пътя има елхова горичка и храсти покрай канавката, та там ще те чака, а ти му дай всичко, за което те моля. А я молеше и за десет рубли — за доктора били, трябвало да му се плати. Като видиш Чониа, той ще ти разправи всичко и за Спиридон, и за мен, и изобщо как живеем тука.

Замислих се какво да правя. В първия момент исках да скъсам писмото и да го хвърля. После си помислих дали да опиша отдолу всичко, както си е, и така да го изпратя на Цуца Сиоридзе. Налегнаха ме облак мисли, нищо не можах да реша. А вече бях стигнал в Поти. Ето я и пощата. Пратих всичко по дяволите, казах си, че никога няма да е късно да се разкрие цялата тая мръсотия и пуснах плика в кутията. Пуснах го и още повече се замислих — това ли трябваше да направя, друго ли? Страшно се измъчих, цял ден не можах за нищо друго да мисля.

Взех лекарствата от аптеката, обиколих магазините, събрах в една клетка плъхове и тръгнах към къщи. Додето наглася зверчетата, както беше редно, и ето че взе да се мръква. Вечеряхме и аз заспах като пребит, без крака бях останал този ден.

Сутринта, още не бях се разсънил напълно, чувам гласа на Кучулориа:

— Сънувах нещо тая нощ — сигурно ще дойдат при някого от нас. Помнете ми думата — ще дойдат.

Всички взеха да молят Кучулориа да им разкаже съня си. Той разправя цял час, докато задухът не го прекъсна.

Вече четвърти ден гладуваха и на мене също взе да ми се струва, че при някого от тях непременно трябва да дойдат. Но и този ден мина, а никой не се вести.

… Именно тази вечер се случи нашата история, но коя година беше — да ме убиете, не мога да си спомня. Не ми се изчислява, пък и не е чак толкова важно. Отдавна се беше стъмнило, към единайсет часа трябва да е било… Седим си ние с чичо Мурман, играем на зарове. До нас Хосро ту клюма, ту наблюдава играта. Като сега чувам — долетя отдалече тропот на копита.

— Хосро, приготвил ли си леглата? — попита чичо.

Хосро кимна.

— Кого чакате толкова късно? — полюбопитствувах аз.

Чичо помълча малко и отвърна:

— Едни болни. Днеска дойде някакъв скотовъдец, върна се да доведе другаря си. Сигурно са те, кой друг може да е?…

— А какво им е?

Чичо Мурман пак не бърза да ми отговори.

— Мечки ги нападнали — рече той колебливо.

Почувствувах, че чичо крие нещо. Да видим, мисля си, докога ще издържи.

А тропотът все повече се приближава.

— Мурман батоно! — извикаха от двора.

Чичо ми заръча да изляза с лампа при гостите, а на Хосро да отведе конете им в конюшнята.

Единият слезе сам. На другия му помогна Хосро, кракът му беше тежко наранен.

Сложих лампата на масата и погледнах първо куция, после приятеля му. Куция никога не бях го виждал, а другият беше Дата Туташхиа. Веднага го познах! Никак не беше се изменил, само дето слепоочията му бяха малко побелели. Той също ме погледна, като че си припомняше нещо, но го направи така, че можех и да не забележа вниманието му към моята особа. Както и да е! Защо да показвам, че съм го познал?

Трябваше да се прегледат и почистят раните, но пак усетих, че моят чичо Мурман протака нещо — не иска да започне прегледа пред мене. Пък и аз защо ли съм му? Всичко ми беше ясно, нямаше смисъл да оставам повече при тях.

Казвам им „лека нощ!“, тръгвам към вратата и що да видя — моят Фараон благоволил да се върне: седнал на задника си, изпънал — крачета, люшка се насам-натам. Яд ме беше, че вчера сутринта не можах да го намеря, тоя подлец, и му викнах:

— Марш оттука!

Фараон обидено ме погледна и се измъкна от стаята.

— Прасенце да беше, пак нямаше да е такова тлъсто и охранено. Пък на всичко отгоре и питомно — каза спътникът на Туташхиа.

Премълчах. Туташхиа едва забележимо се усмихна и също не каза нищо. През цялото време, което прекарахме заедно в лазарета, това беше единственият знак от негова страна, че ме е познал.

Нашата фамилна професия отдавна е отмряла и това, което ще ви разкажа, вече не е тайна. Пък и цялата тая плъховска работа е тясно свързана с историята, която искате да чуете от мене, и нищо няма да разберете, ако не ви разкажа за плъховете.

Плъхояди могат да се отгледат по два начина — чрез гладуване и чрез преяждане. И по единия, и по другия начин ще стане плъхояд, но аз предпочитах глада — по-малко време се губи. Вземат се непременно седем или девет плъха. Уловените животни се слагат в празна бъчва. Ако искате да отгледате плъхояд чрез гладуване, бъчвата трябва да бъде желязна. Иначе, като изгладнеят, плъховете ще прогризят дървото и ще избягат. Ако предпочитате преяждането, добра е и обикновена бъчва — ситите животни седят мирно, не закачат стените и дъното. Необходима е още тъмнина. Без тъмнина няма да получите плъхояд. В бъчвата, на самото й дъно, е пълен мрак. Разбира се, ако човек сам не се пъхне там със свещ. Ако ги отглеждате чрез гладуване, трябва да ги държите само на вода. Ако е чрез преяждане, дава им се ядене, колкото могат да изядат, само че все едно и също, например царевица или пшеница, каквото имате подръка. Аз ви разправям всичко съвсем накратко, а всъщност това е цяла педагогическа система.

Та оставих аз гостите, реших никого да не чакам. Легнах да спя и даже не съм чул кога Хосро е довел новите болни при мен в стаята.

На сутринта, както винаги, се събудих от шума в голямата стая. Дата Туташхиа лежеше с лице към стената и не се виждаше дали спи, или не. Приятелят му гледаше в тавана и като видя, че съм се събудил, ми пожела добро утро. Малко по-късно дойде Хосро и наля вода в умивалника.

— Бесо батоно — каза той, — когато пожелаете да хапнете, извикайте ме, ще ви донесе яденето.

Чух добре това име — Бесо, но също така добре разбирах, че човекът, дошъл с Дата Туташхиа, няма да каже истинското си име. Носеха се слухове, че Дата Туташхиа си е намерил нов приятел, Мосе Замтарадзе. „Това навярно е той“ — помислих си. Така и излезе.

— Отиа батоно, събуди се, време е да закусваме — будеше Замтарадзе Дата Туташхиа.

Те с мъка се надигнаха и се измиха, като си помагаха един на друг. Хосро им донесе свинско печено, пържени яйца, картофи и по чаша водка. Мосе Замтарадзе хапна и пак си легна, а Туташхиа извади от дисагите си „Витяз в тигрова кожа“ и потъна в четене.

— Ти казваше — обърна се Замтарадзе към Туташхиа, — че от страх пред Фараон нито един плъх не припарва даже на оръдеен изстрел от къщата, а тука е пълно с плъхове. Под кревата ми или по̀ към стената, не мога да ти кажа точно, тая сутрин сватба ли правиха, на свой плъховски пазар ли се бяха събрали, не знам… — В стаята беше тихо и Замтарадзе се заслуша. — Ето и сега дявол знае какво ги прихваща!

Леглата на съседите ми бяха близо до стената, зад която беше балконът, а там се намираше моята бъчва с плъховете.

Туташхиа се заслуша и аз почувствувах как се напрегна.

— Днес пак е мрачно — каза той и стана.

Беше му счупена ключицата и вървеше с мъка. За да излезе на балкона, трябваше да мине през голямата стая, като се промъкне през тясната пролука между печката и едното легло. В пролуката стоеше Чониа. Туташхиа се извърна настрана, за да не го закачи. Щеше да мине, но Чониа му прегради пътя.

— Тука двама не могат да се разминат. Не виждаш ли, че трябва да заобиколиш от другата страна!

Абрагът неволно се подчини, обърна се и заобиколи печката от другата страна.

— Ха така! — каза Чониа.

Туташхиа се спря и го измери от глава до пети. Е, мисля си, Чониа си намери майстора, тук неговата простащина няма да мине.

Чониа гледаше Туташхиа с наглите си зелени очи. „Тука аз съм стопанин — сякаш казваше той — и ще се подчиняваш на реда, който ми харесва на мене. Иначе ще ти дам да разбереш, който и да си.“ А редът беше такъв — Чониа се бе качил на главите на всички.

Дата Туташхиа разглеждаше Чониа, както някой малчуган гледа новата задача, току-що написана на черната дъска. Той едва забележимо се усмихна и това напомняше радост, онази радост, когато на човек вече му идва наум някакво решение. Като че се съгласяваше със собствените си мисли: да, да, ясно… — наклони глава и излезе на балкона.

Скочих от леглото и почнах да се обличам. Мосе Замтарадзе ме хвана за ръкава и пошепна:

— Моля да ме извините, батоно, искам да видя кой е този…

Отдръпнах се. Той хвърли бегъл поглед към Чониа и пак се отпусна на леглото. Чониа разбута въглените в печката и пламъкът избухна с шум и пукот. С надеждата, че Чониа няма да го чуе, Квишиладзе тихичко каза на Кучулориа:

— Видя ли как нареди новия?

Кучулориа погледна под око към Чониа и като се убеди, че онзи не го вижда, плахо се усмихна на Квишиладзе. Чониа притвори вратичката на печката, изкашля се като оратор, които се готви да се изказва, и започна:

— Бива те да дрънкаш, батоно Квишиладзе, ама ако трябва да си напрегнеш акъла, хич те няма. Ето ни тука четирима сакати, а от колко дни залък не сме слагали в устата си — помислил ли си за това? И пари нямаме. Пък и да имахме, ето ти например не можеш да вървиш. Може ли барем един от нас да прескочи плета на Мурман Ториа? Пък да се добере до Поти, да купи ядене и да го домъкне дотук — хич да не говорим… красноречието на Чониа изведнъж пресъхна и той млъкна, без да завърши мисълта си.

— Право казваш! — Кучулориа изрече тези думи така разпалено, че Чониа насмалко да продължи.

— Че е право, право е, ала питам ви аз, какво е виновен новият, че сме свършили провизиите и сега умираме от глад? Какво искате от него? — попита Варамиа.

— Знам аз какво говоря, клетнико Варамиа! — отсече Чониа. — Тия двамината дойдоха тука през нощта. Мислиш, че дисагите им са празни ли? Влез тогава при тях и им кажи: хора сме, дайте да си разделим каквото е дал господ, а като се свърши вашето, все някой ще дойде при нас, тогава и нашето ще разделим за всички. А те какво правят? Ще ти кажа какво — преяждат печено и задушено, а до тях лежат гладни хора, коремите им стържат, а пък тия на всичко отгоре се шляят насам-натам… Аз от тяхното „здрасте“ няма да се наям…

— Е, добре де, те какво да правят? — пак попита Варамиа.

— Ако имаха поне капка човещина, поне капка ум в главата, щяха да направят така, както казвам. Ама хубаво ще ги наредя аз тях. Нека само да ги чуя през нощта да мляскат под одеялото… Не ми е за първи път. Много неща съм видял, все ще измисля как да се справя с тия юнаци… вярвай ми.

— Ще ни притиснеш, казваш, така, че залъка няма да можем да си преглътнем и ще си гризем питата нечути-невидени? — засмя се Замтарадзе.

— Точно така! — потвърди Чониа.

— Брей, че бил страшен тоя, виж ти! Що ли не го духнем оттука, доде е време, майчице мила!

В стаята стана тихо. Приближих се до вратата на балкона, погледнах зверчетата си и исках да я отворя, но Замтарадзе отново се обади зад гърба ми:

— Ако искаш да знаеш, нямаме нищо, но и да имахме, както си се засилил да делиш, троха нямаше да видиш от нас. Не ти ли минава през ума такова нещо?

— Какво ми минава и какво не, сам ще видиш! Чониа не си хвърля думите на вятъра. Вие ще плюскате месо, а ние ще вием от глад, така ли? Няма да я бъде!

— Слушай, друже, ние нямаме нищо. Разбрахме се с Хосро, че той ще ни храни, а ние ще му плащаме. Какво искаш от нас? Като сте гладни вие и ние ли да гладуваме?

— Как не, такъв като тебе такова нещо не сторва, додето е жив. Да беше на твое място някой що-годе свестен човек, щяхме да му намерим колая… Стига си циврил. От твоето циврене му идва на човека да побегне оттук.

— Виждам, че на тебе, подлецо, ти се ще да идеш на оня свят…

— Ами, чак пък на оня свят. Я не си отваряй много устата! Няма да изкараш дълго, мършо такава. Пък и да изкараш, каква ти е сметката? Мене да ми удариш един в зъбите, и ще опъна краката. А ти ще се люлееш на бесилката — друг няма да отиде вместо тебе. И затова си помисли, ако още ти сече пипето.

Замтарадзе премълча. Огънят гореше и само пукането на вършините нарушаваше тишината.

Излязох на балкона. Дата се мотаеше из двора около къщата. Аз съм участвувал в Първата световна война и знам, че това, което правеше той, по военному се нарича рекогносцировка.

Надникнах в бъчвата. Животинките бяха катурнали буркана с водата. Налях вода и сложих буркана на място. Като ме видя, Туташхиа се качи на балкона, постоя, погледа плъховете и попита:

— Един от тях ще стане ли плъхояд?

— Да.

— Нагладували ли са се вече?

— Нагладували са се, но истинското гладуване е още далече. Трябва време, много време, докато настъпи истинският глад.

След час отидох при Хосро да закусвам. Чичо го нямаше, бяха го откарали при някакъв болен, а аз изгарях от нетърпение да разкажа някому какво ставаше в стаята и как гладуваха нашите болни. Като се нахраних, излязох на балкона. Гледам, Дата седи на перилата, припича се на слънце и чете. Трябваше да уча, върнах се в стаята си и седнах на масата.

След малко Замтарадзе ме бутна с пръст в гърба и ми направи знак да отида при него. Виждам, че иска нещо да каже, а не го казва.

— С какво мога да ви бъда полезен, батоно — питам го аз.

— М-м-м… Ами по-нататък какво ще правим? — каза той едва чуто.

Разбирах, че трябва да говоря шепнешком, но не ми беше ясно защо.

— Чу ли Отиа разговора ми с тоя подлец Чониа, как мислите?

— Не, не го чу. Той се разхождаше на двора.

— Виждате ли — каза Замтарадзе, като помисли, — макар и да е гад тоя Чониа, ама казва истината. Ние тук да се тъпчем, а те да гладуват. Не е хубаво.

— Чичо ми Мурман е беден човек. Каквото има, изразходва го за болните, и лекарства им купува. Толкова хора не може да нахрани. Даже на Хосро от осем месеца не е плащал заплатата. Няма отде да вземе пари.

— Не исках това да кажа, пазил ме бог. За друго мисля. По-рано не се ли е случвало да гладуват? Какво правехте тогава?

— Право да ви кажа, не помня да се е случвало друг път такова нещо… Ама вие с приятеля ви, ако имате пари, купете един пуд царевично брашно и малко кашкавал… Ще ви излезе евтино. И те ще бъдат сити, и вие ще сте спокойни. А през това време все ще дойде някой при тях, ще им донесе нещичко. Така ще е най-добре.

— И аз така мисля, но моят приятел няма да се съгласи.

— Защо?

— Попитайте него.

— А как би постъпил той?

— Как би постъпил ли?… Няма и да погледне ядене, докато не получат и те, можете да ми вярвате. Но той самият няма да им помогне и на мене няма да позволи. Това ми е съвсем ясно. Така се е зарекъл да постъпва и няма да се откаже.

Какво можех да отговоря?

В голямата стая влезе Хосро, раздаде лекарства и се зае да почиства.

— В нашето село има един човек — чух пак гласа на Квишиладзе, — бил на война, воювал с турците. Разправя, че яли там шишчета от конско месо. Не е такъв човек, че да лъже, пък и аз си мисля, какво им е лошото на шишчетата от конско месо? То, ако си помисли човек, с какво ги хранят армейските коне? С трева, сено, ечемик, овес. Само това им дават.

— За конското месо не мога да кажа, не съм го опитвал — каза Кучулориа, — ама с дивеча знаете ли какво се случва: като не го изтърбушиш веднага, месото се повмирише, мислиш го развалено, ама не — месо като месо. Случи се някой път заек да убиеш, донесеш го в къщи, а той вони — направо да го изхвърлиш. Обаче не! Изкорми го, одери му кожата, измий го обилно и да ти е сладко! Не е по-лош от друго ядене, а пък ако си говорим истината, дори е по-вкусен. Набучиш го на шиш, повъртиш го над огъня и като ти замирише едно хубаво, а пък масчицата като закапе и зацвърчи — да не ви разправям!

Хосро огледа стаята, поклати глава и излезе.

— Взе ми думите от устата, Кучулориа — рече Квишиладзе, — тъкмо за това си мислех. Спомням си, бях намерил в гората убита яребица. Трябва да бяха минали три дни, ако не и повече…

— Не разбирате ли, че гладът ни кара да водим тоя разговор — прекъсна ги Варамиа. — Не трябва да се говори за ядене, когато човек гладува, още по-лошо става. Само се дразните напразно. Бог е милостив, всичко ще се нареди.

— Да не съм чул повече нито дума за ядене! — заповяда Чониа.

И всички млъкнаха.

— А-у-у-у! Отидоха си хорицата! — Замтарадзе се обърна към мен и зашепна: — Ето ви пари, млади човече. Да им ги дадем на ръка — не е работа, ще тръгнат да благодарят; Отиа ще разбере откъде са намерили ядене и край на приятелството ни. Моля ви, дайте тия пари на Хосро, нека купи в Поти ядене и да го раздаде от името на Мурман.

Не минаха и два часа, когато Хосро от името на чичо Мурман внесе в стаята голямо количество брашно и шест-седем фунта сулугуни.

Всички замряха и само Варамиа се окопити и започна да благодари на чичо Хосро, който вече излизаше от стаята.

По това време Туташхиа вече се бе върнал в стаята и прелистваше „Витяз в тигрова кожа“, очевидно търсеше любимите си места, но и той като Замтарадзе бе изцяло погълнат от онова, което ставаше в голямата стая.

Нашите съседи още дълго мълчаха и изведнъж — като се отпушиха! Чониа грабна котела, донесе вода, раздуха огъня в печката, развърза чувала, опита брашното с език да не е развалено… Останалите почнаха да превъзнасят до небето чичо Мурман. Квишиладзе започна да разправя как някой си някъде направил еди-каква си добрина. Кучулориа взе да спори, че не можело да има по-добър и по-щедър човек от нашия доктор. В стаята се вдигна страшна олелия. Докато варяха гоми и се гласяха да ядат, езиците им не спряха нито за минута, толкоз шум, сякаш чудо бе станало. Този ден Чониа още веднъж свари гоми и нахрани всички. Беше вече след полунощ, когато Кучулориа се обади: дали да не сварим още един път? Всички се съгласиха, пак загълчаха и току тракаше вратичката на печката.

Гълчаха почти до разсъмване, съвсем ми пропъдиха съня. В колко часа съм се събудил, сега не мога да си спомня. Било е към единайсет, а може би по-късно, но пак миришеше на току-що сварен качамак и стаята шумеше като кошер. Дата Туташхиа го нямаше. Замтарадзе ми се усмихна и каза:

— Дълго спахте днеска. — И добави малко по-тихо: — От сутринта вече втори път варят. Докато не се насити окото, коремът не се напълва. Това е гладът.

— Нали е чуждо, лапат като невидели, зер ще го жалят — рекох аз.

Хосро донесе закуска за Замтарадзе и Туташхиа. Замтарадзе беше бодър и весел, понадигна се и се загледа в чиниите.

— Както нареди Отиа — рече той. — Гоми и сулугуни. Каза нищо друго да не давам.

Замтарадзе погледна към мене, после към Хосро:

— Дали не е подушил… че аз съм дал парите. Не му ли е казал някой?

— Не, май не спомена — отвърна Хосро.

— Откъде би могъл да научи? — добавих аз.

Замтарадзе се поуспокои, легна по гръб и зачака приятеля си. Дойде Туташхиа и започнаха да закусват.

— Не си спомням, Отиа батоно, ти да си постил някога?

— Каквото подобава, това ще ядем и няма много-много да си отпускаме каишите — каза Туташхиа.

През следващите пет дни не се случи нищо особено. На Замтарадзе му спадна подутината на крака, раната очевидно зарастваше. Той смело тръгна с патерици. На Дата Туташхиа болките му също минаха, той движеше ръката си почти свободно. Всичко, което беше донесъл Хосро, болните го изядоха до последната троха. Замтарадзе трябваше пак да разтвори кесията си. За конско месо и вмирисан дивеч никой вече не си спомняше. Ядяха, когато искаха и колкото коремите им можеха да поемат.

И някак си подозрително мълчеха. Разговаряха рядко; голямата стая се изпълваше с някакво странно напрежение.

Една сутрин ние със Замтарадзе си приказвахме — той ме разпитваше за грузинските племена в Турция. Туташхиа, както винаги, беше на двора. В голямата стая се готвеха да закусват.

— Чониа, ей, Чониа! — чу се гласът на Квишиладзе. — Цяла седмица вече те гледам и знаеш ли какво… Гледам те, все те гледам… е, ти, разбира се, дели гоми и кашкавала, но недей да забравяш, че на всички трябва да се падне по равно!

Паницата с гоми, която Чониа в този момент подаваше на Кучулориа, увисна във въздуха.

— Виж ги, пак започват — зашепна Замтарадзе. — Всички ядат едно и също, ама с тия гладни очи му се е сторило, че в неговата паница сипват по-малко.

— Я го виж ти! — развика се Чониа. — Излиза, че на теб слагам по-малко, а на себе си повече. Това ли искаш да кажеш?

— Че слагаш на себе си повече и на всичко отгоре взимаш и коричката, иди-доди: щом си до котела, имаш право. Но че даваш на Кучулориа повече, отколкото на мен и Варамиа, това не е работа. Да не се повтаря повече! — каза Квишиладзе.

— Какви ги разправяш пък ти, не ми дава по-малко, отколкото на другите. Какви ги измисляш? — забърбори Варамиа, изплашен, че ще почне караница.

— Чониа няма да направи такова нещо — застъпи се Кучулориа. — Пък ти по-добре си гледай своята паница, в чуждата не си пъхай мутрата!

— Не ти ли харесва, както деля аз? Ето ти брашното и кашкавала, ето ти огъня и си го вари сам. На тебе повече няма да ти варя, край!

— Е, не се карайте де, стига толкова — опита се да ги успокои Варамиа. — И да бяхме гладни, пак трябваше да се сдържаме, защо сега да се ядем с парцалите? На мен и половината от моя пай ми е достатъчна, и без това насила ям. Вземете от мен и ще ви стигне.

— Повече няма да варя за Квишиладзе, и толкоз! — упорствуваше Чониа.

— Ние с Кучулориа не можем да готвим. Сега какво, да гладуваме ли, а, Квишиладзе?

— Нищо не знам!…

В стаята влезе Туташхиа и разговорът секна.

— Наплюскаха се, пресяда им вече, сега се нахвърлиха един върху друг — прошепна Замтарадзе. — Преситиха се!

Туташхиа явно беше развълнуван. Не го свърташе на едно място, залък не сложи в уста. Походи из стаята и тихо, сякаш ми доверяваше важна тайна, каза:

— Нещо става в бъчвата.

— Какво? — попитах спокойно аз.

— Един плъх седи по средата и май че издъхва. Другите — около него и гледат… явно чакат кога ще свърши.

За мен това не беше изненада. Когато най-гладният плъх приумира, другите се хвърлят върху него и го изяждат. Ето в този момент трябва да се запомни кой плъх ще се хвърли пръв. Него трябва да пазиш, да се грижиш за него, да го защищаваш. Когато всички плъхове се нахвърлят върху един, започва бой между тях и се случва да изпохапят онзи, който се е хвърлил пръв. От ухапванията той може да отслабне и те го изяждат. Понякога, когато отглеждаш плъхояд, загива и последният плъх — ухапаното не зараства, раната загноява и плъхът умира. Тогава целият ти труд отива на вятъра.

— Това е вече истинският глад, Отиа батоно — казах аз и тръгнах към балкона.

Туташхиа ме последва, но в бъчвата нямаше нищо интересно, само дето вместо седем вътре имаше шест плъха. Един от тях бе спечелил опашката на изядения плъх и лениво я ръфаше. Не забелязах никакви рани по плъховете, а това означаваше, че този ден канибалството няма да се повтори.

Дата Туташхиа седна на перилата и се загледа към морето.

Когато се върнах и седнах на масата, от съседната стая се дочу гласът на Варамиа. Той говореше отмерено и очевидно обмисляше всяка дума:

— Господин Мурман ни храни и не се меси, не ни казва: ето ви да се наядете веднъж и повече не искайте. Защо да спорим и да се караме? Ако за някой от нас не стига, ще сварим повече, и толкоз. Няма защо да говориш, Квишиладзе батоно, че Чониа ти сипва по-малко, отколкото на другите. Очите те лъжат, затова приказваш лоши неща. А ти, Чониа батоно, недей се обижда напразно. Случва се човек да го прихване нещо, да изтърси някоя приказка не за пред хора и става лошо, а задето ти се обиждаш и сърдиш, още повече поразии ще направи. Ако се инатиш, така ще стане. Няма защо да трупаме обиди и да си разчистваме сметките. Дребнава е кавгата ви — защо се карате?

— Ти случайно да не си поп, Варамиа? — попита Чониа.

Варамиа пак премести неподвижните си ръце и легна на хълбок.

— Не, не съм духовно лице — рече той, гърбом към всички.

— Тогава стига проповеди! Никой не те пита какво да прави.

Кучулориа гръмко се разсмя — смехът му беше такъв, че Чониа и Варамиа с еднаква увереност биха могли да мислят, че Кучулориа е на тяхна страна.

По пладне Чониа сложи котела на огъня и отмери както винаги брашно за четирима. Вече си мислех, че е забравил заплахата си. Но се излъгах. Дали защото и без това бе решил да не дава нищо на Квишиладзе, или пък защото, преди да започне да сипва гоми в чиниите, Квишиладзе взе да ги дрънка едни ни в клин, ни в ръкав — не знам защо, но Чониа раздели яденето на три, а не на четири пая.

А ето какво бе казал Квишиладзе:

— Варамиа батоно, личи си, че си разумен човек. Обясни ми нещо. Евангелието казва: протегни ръка на давещия се и го измъкни от водата. А пък в живота не става така. Чувал съм, че този, който измислил вярата и Евангелието, веднъж се давел, а онзи, за когото бил измислил вярата и Евангелието, минавал оттам. Станало му жал за потъващия, взел, че му протегнал ръка и го измъкнал от водата. А спасеният взел, че изял спасителя си като пиле. Разбира се, човек трябва да знае това, на което ни учат вярата и Евангелието, ала трябва да прави тъкмо наопаки: видиш ли, че потъващият вече се измъква от водата, ритни го, нека се удави, че излезе ли, ще те излапа.

Варамиа искаше да му отговори нещо, но като видя, че Чониа не е дал гоми на Квишиладзе, се надигна и каза:

— Вземи, Квишиладзе батоно, моя гоми, изяж половината, а после ще нахраниш и мене.

Чониа се подсмихва.

Квишиладзе не ще и да чуе, по-добре да умра, казва, но няма да хапна. Варамиа държи на своето: ако не вземеш, и аз няма да ям. Но Квишиладзе неговата си знае.

Кучулориа изяде своя пай и казва на Варамиа:

— Аз вече се нахраних, обърни се насам, ще те нахраня.

Варамиа отказа. Кучулориа го моли, увещава го — напразно, Варамиа не ще и да чуе. И нищо не яде. Което си е истина, в милосърдието на Кучулориа имаше нещо фалшиво. Той уж искаше Варамиа да се нахрани, но и нямаше нищо против да не докосне яденето.

— Ако не ядеш, Варамиа батоно, ще изстине твоя гоми, ще си загуби вкуса. — Кучулориа посочи с пръст паницата на Варамиа.

— Той вече не е мой — каза Варамиа.

— Щом не е твой, тогава не е на никого… — Кучулориа взе яденето и започна бързо да дъвче — явно се страхуваше, че Варамиа ще размисли и ще си поиска паницата.

С това караницата завърши.

— Тоя гоми ще ги погуби, ще видиш — пошепна Замтарадзе на Туташхиа.

— Изглежда, че така ще стане — отвърна Туташхиа. — Всичко иде от препълнения тумбак. Те са обречени.

— Замтарадзе не разбра какво искаше да каже Туташхиа и със знак го помоли да обясни.

— Да беше тук Сетура с неговите девет имена, та да подхвърли, макар нищожна, надеждица на тая паплач… Дори може и да не е надежда… Ако се намереше добра душа да додаде към техния гоми и кашкавал едно бурканче ткемала, те щяха да се успокоят поне за известно време. За известно време, казвам. Дано, Бесо батоно — добави след кратка пауза Дата, — да не ни се случи да сърбаме същата попара, както на Саирме. Страх ме е само, че друг такъв лазарет няма да намериш. И къде ще се дяваме тогава?

Не разбрах какво искаше да каже Дата Туташхиа, но Замтарадзе се изчерви като хлапак. Дата Туташхиа вече не се съмняваше кой е нахранил голямата стая.

— Те искаха да ядат, какво можех да сторя? — измънка Замтарадзе.

— Ти ги нахрани, а те почнаха един друг да се ядат — каза Туташхиа. — Не ти трябваше да им обръщаш внимание.

Вечерта Чониа пак свари гоми. Този път и на Варамиа нищо не даде. Старецът си мълчеше, по Чониа взе да обяснява:

— Ти и без това не ядеш, и не ти направих. Каквото сам не щеш, нека и господ не ти го дава.

— Я го гледайте тоя просяк! — възмути се Квишиладзе. — Добре, на мене ми се зъбиш. Но какво ти е направил горкият Варамиа, куче такова? Той ми предложи своя пай, а ти заради това и с него се заяждаш? Забрави ли, че той раздели с теб последното си парче хляб? Ти се довлече тука като просяк, нахранихме те, а сега се перчиш като турчин и искаш да ни умориш от глад. Бива си те и тебе, няма що!

— Квишиладзе батоно — прекъсна го Варамиа, — недей забравя, че да разделиш последното парче хляб не е благодеяние и не е добродетел. Това е човешки дълг. Ако го разбереш, никого няма да упрекваш и съвестта ти ще е чиста. Всичките ни разправии ще отминат, ще се забравят, а ти колкото пъти си спомниш за своите упреци, толкова пъти ще се червиш и камък ще ти тежи на душата. Недей повече да говориш така.

— Тоя бандит ни краде и не се изчервява, а аз защо да се изчервявам?

— Въздръж се от това, за което после ще съжаляваш. Ще потърпим. Все някой ще дойде при нас. Рано или късно ще дойде — увещаваше го Варамиа.

— Ваша работа, дрънкайте си, колкото щете — уверено и спокойно каза Чониа и аз си спомних, че след два дни той трябва да се срещне с Квишиладзевата Цуца.

В стаята влезе Хосро с кутия лекарства и караницата стихна.

— Чониа — каза той, когато раздаде лекарствата и вече се канеше да излиза, — гледай само Мурман да не разбере какво правиш, че ще те изпъди от лазарета.

Квишиладзе прихна.

— Какво се смееш, свиня такава! — прекъсна го Чониа.

Кучулориа изплашено завъртя очи и се надигна със стон.

— Господи, никога не ме е болял така коремът. Какво ли пък толкова съм ял?

— Ако можех да си стоя на краката, щеше да разбереш кой е свиня — изрева Квишиладзе.

Кучулориа се хвана за корема и излезе на балкона.

— Коремът го заболял тоя шмекер! — каза Замтарадзе и като се приповдигна, погледна през прозореца към балкона. — Ей го там, залепил ухо на вратата.

— А Хосро откъде е научил всичко? — тихо попита Туташхиа и аз долових в гласа му упрек към Замтарадзе.

— От мен, но и без това вече се досещаше — казах аз. — Хосро е умен човек. Някой трябва да им налее ум в главата, че иначе ще си изпочупят кокалите, а може и нещо по-лошо да стане… Жал ми е, все пак.

— Себе си трябва да пожалим, че сме принудени да гледаме мръсотиите им — каза Туташхиа. — Те не могат да бъдат други, това им е животът.

— Виж какво, Чониа — високо каза Хосро, — ти си прави оглушки, ако някой те обиди. По-здрав си от другите, трябва да помагаш на всички. А и вие не се отпускайте! Скучно е, разбира се, по цял ден да се гледате един друг, оттук идват и кавгите ви. Но това е изкушение. Не му се поддавайте!

— Хосро батоно — рече Чониа, — никой не ми е омръзнал. Нито тоя кучи син Квишиладзе, нито някой друг. Плюя на всички обиди. Зле ми е, слаб съм. Не мога да държа котела и бъркалката. Кажете ми: иди се хвърли във водата, Чониа — ще отида и ще се хвърля. Ако утре сутринта ми е така лошо като днеска, няма да мога да сваря гоми. Кълна се в гробовете на близките си на земята и в бога на небето, не лъжа.

Вратата откъм балкона скръцна и в притихналата стая влезе Кучулориа.

— Добре, няма да създаваме толкова грижи на Хосро — рече той, сякаш не беше излизал от стаята. — Може пък наистина Чониа да е изнемощял. Напоследък съм по-добре. Аз ще готвя. Какво да се прави, в живота всичко се случва.

— Много хубаво. Хайде, Кучулориа, заемай се с котела. — Хосро се усмихна лукаво и излезе.

— Кучулориа си върна котела, бъркалката и коричката — отбеляза Замтарадзе. — Смени се губернаторът.

Мина около час. Кучулориа стана и заяви:

— Мурман нареди всички да се хранят, както трябва. Всички го чуха, нали? Аз ще готвя, но ти, Квишиладзе батоно, ще делиш, нищо, че не можеш да станеш. И никой да не спори, припасите са общи, общо трябва да ги стопанисваме.

Решителният тон на Кучулориа и новата делба оказаха своето въздействие. Всички ядяха с охота, освен Варамиа. Когато Квишиладзе поднасяше лъжицата към устата му, неохотно отваряше уста, съкрушено дъвчеше и плачеше.

На другия ден Туташхиа ми съобщи, че в бъчвата се готви разправа със следващия плъх. Абрагът с такова усърдие ми помагаше в отглеждането на плъхояд, като че ми беше съдружник.

— Куджи, батоно, те са изгладнели и се изяждат един друг — всичко това е ясно. Но вие казвахте, че плъхояд може да се отгледа и чрез преяждане. Щом като са сити, как става тогава? Никак не мога да разбера.

— Че ще са сити, сити ще са, ала само от едно ядене — от царевица например, или от пшеница, безразлично от какво. Когато се наядат до втръсване и затлъстеят, трябва да им се хвърли едно парченце опушена свинска кожа. Който е по-силен, ще грабне това парченце, но няма да може да го изяде — кожата е твърда като камък, а няма да иска и да я изпусне — много вкусно мирише. Именно тази миризма привлича всички. Владетелят на парчето няма да го отстъпи никому, ако щеш да го убиеш. В края на краищата го нападат всички заедно. Започва бой и поне един плъх ще бъде изяден, а кожата пак някому ще остане. После ще дойде и неговият ред, и така един след друг…

До тук добре, но утре предстоеше срещата на Чониа с Квишиладзевата Цуца, а това е най-важното! Мислих, кроих — какво да направя, как да се държа? Няма да повярвате, но всичко това толкова ме вълнуваше, че заспах късно след полунощ. Едва почваше да се развиделява и се събудих. Не бях успял да си съставя някакъв план, нито да взема някакво решение. Всичко стана от само себе си. Закусих, улових Фараон, пъхнах го в джоба си и тръгнах към Поти да го продавам.

Продадох го много бързо, после почувствувах глад и се отбих в една кръчма. До идването на Цуциния влак оставаха два часа. Трябваше да бързам, та да отида на мястото на срещата по-раничко, иначе Чониа щеше да ме изпревари и тогава нямаше да мога нито да се скрия, нито да се потуля. Стигнах навреме, обиколих наоколо, огледах обстановката и предпазливо се промъкнах до уреченото място. Чониа още го нямаше. До края на пътя, сред елшите, бяха разхвърляни сума дърва, аз ги събрах и си построих нещо като колибка, в която можеше дори да се легне. Отгоре я затрупах с по-малки цепеници — никой не би ме открил. Скрих се чудесно! Само едно ме безпокоеше — дано Чониа и Цуца Квишиладзе да застанат така, че да мога да ги чувам, а за виждане — виждах на цяла верста наоколо.

Беше краят на декември или началото на януари. Ветровете по това време на годината са откъм морето. Духаше, но все пак беше топло.

Скоро се появи господин Чониа. Личеше, че добре знае кога идва влакът, пък и явно не за пръв път се занимаваше с такива работи, вървеше важно като пуяк, сигурен в себе си и в успеха си. Отначало погледна към дървата. После мина на другата страна на пътя, където имаше храсталак, и седна на един камък. Изглежда, че му стана студено на задника, върна се откъм моята страна, избра една цепеница, подложи си я и седна на същото място. След малко извади пунгия с тютюн и запуши. Когато изплю угарката и си затананика нещо под нос, край Потийския семафор се разнесе свирка на локомотив.

Колко дребен и слаб беше, когато дойде в лазарета! Тогава го взех за дете. По-късно позаякна, но въпреки това беше много кльощав. Гледах го от скривалището си и се чудех от какво ли живее тоя дребосък. Да вземе лопата или мотика, ще падне при второто замахване. Не беше грамотен, за да бъде чиновник. Навярно се бе подредил някъде пазач или прислужник в някоя кръчма. Чониа започна да си подсвирква кучешки валс, при това с вариации, и тогава се сетих. А-ха, знам къде е служил — у дъщерите на полицейския началник, е, не като гуверньор, разбира се, а в конюшнята, чистил е конете на госпожиците. Но нали и за това трябва сила… Така се забавлявах и се чувствувах прекрасно, когато изведнъж чух зад себе си шумолене. Обърнах се, но какво можех да видя: като строях крепостта си, не бях съобразил, че някой може да се приближи и отзад и не бях оставил никакъв отвор за наблюдение. Поглеждах през цепнатините, не видях никого, а шумът се превърна вече в ясен звук от стъпки — някой се приближаваше към моето убежище. „Ами ако стопанинът иде за дървата си? — помислих си. — Ще изплаши оногова, пък и мен ще сгащи — какво ще правя тогава, какви ще ги дъвча?“ И ето че в една от пролуките видях нечии крака и ръце. Някой стоеше на четири крака. Лицето, и фигурата му не се виждаха. От обърканост, надявайки се поне нещо да видя, аз се мятах от една пролука към друга, докато не си ударих главата о горната цепеница, и то, да си призная, твърде силно. И тогава видях Дата Туташхиа! Очите му бяха като кинжали, това и по-рано го бях забелязвал. Той гледаше право към моето убежище, без да отклонява поглед. Явно беше усетил, че нещо се движи сред купчината дърва, не зная дали се беше изплашил, но в ръката си държеше огромен маузер и кълна се, ако, без да иска, бе натиснал спусъка, куршумът щеше да ме улучи право между веждите.

— Я излизай! — шепнешком заповяда абрагът, но този шепот ми се стори по-силен от гръм, защото не го очаквах.

Разредих цепениците на задната стена и си показах носа, за да ме види. Мълчаливо се гледахме един друг. Дата прибра маузера зад гърба си и с жест ме попита: какво правиш тука? Аз му обясних със знак, че наблюдавам Чониа. Напуши го смях, дори прикри устата си с ръка. Извиках го в убежището си — оттука, казвам, по-добре се вижда. Той помисли, помисли, па влезе при мене.

— Какво става тук? — попита той.

Разказах му всичко поред. Абрагът се разсмя, прикрил лице с башлика си[2]. Този човек имаше една странна особеност: или потъваше в дълбок размисъл, или се веселеше. Колкото и да го наблюдавах в лазарета, средно състояние не забелязах.

Нашушукахме се до насита, но не можах да разбера защо му беше изтрябвало да следи Чониа. Точно това обмислях, докато чаках срещата между Чониа и Цуца. Може би у Туташхиа бе заговорила страстта към приключения, естествена за абрага, и любопитството му го бе докарало тук? А може би, забелязвайки, че Чониа се гласи да драсне от лазарета, бе решил от предпазливост да го проследи: дали тоя негодник няма да иде в полицията, подушил, че те със Замтарадзе са подозрителни хора?

Туташхиа ме блъсна с лакът — не изпускай Чониа от очи. Чониа все още се кипреше на пъна, загледан съсредоточено към пътя, който водеше за Поти. Няколко пъти дори допря длан до челото си, стана, подръпна палтенцето си, пак седна и обронил глава, потъна в размисъл. Стори ми се, че нарочно си придаде вид на човек, измъчен от очакване. „С каква скучна работа ме натовариха“ — сякаш казваше цялата му жалка фигура.

Скоро и ние забелязахме онова, което с толкова усилия се стараеше да види Чониа. По пътя крачеше яко женище. На рамото й — дисаги, подобаващи на ръста й. В ръката — огромна кошница.

Тя вървеше, както бивол отива на водопой, с чинно и тежко отмерени стъпки.

— Виждали ли сте някога такава грамада? — попитах аз Туташхиа.

Абрагът широко се усмихна.

А жената наближаваше като голям кораб и щом се изравни с нас, спря.

Чониа лениво вдигна глава и я огледа с пълно безразличие.

— Какво си ме зяпнала такава?

Жената остави кошницата на земята и сложи ръце на хълбоците си.

— А тебе, приятелче, майка ти и баща ти не са ли те учили да поздравяваш?! Какво съм те зяпнала ли? Сигурно такъв левент и хубавец като тебе не съм виждала.

— Върви си, накъдето си тръгнала, че… — Чониа стана, подръпна сакото си и закрачи нагоре-надолу.

Крачеше с голямо удоволствие, но размахваше ръце като неопитно първолаче.

— Ах, мале мила, как важно се разхожда тоя дребосък! — искрено се учуди жената. — Момче, ти чий си? Мене един човек трябваше да ме чака тука, дето е храсталакът и дървата.

Чониа се спря, вгледа се в лицето на жената, слезе на пътя и каза възмутено:

— Ти да не си случайно Цуца Догонадзе, жената на Спиридон Сиоридзе, и да отиваш при Бесиа Квишиладзе?

— Да, точно така.

— Точно така, казваш? А къде ти е съвестта, толкоз време те чакам. Твоят Бесиа ме погна по никое време — с утринния влак, вика, ще дойде. Аз съм Чониа. Хайде, по-бързо давай, каквото трябва да предам, че нямам време за губене.

— Вземай го, я колко ми наказа да домъкна моят глупчо. Даже аз едва го влача. А пък ти, пиленце, от място няма да можеш да го помръднеш.

— Стига си дрънкала. На два пъти ще го занеса.

Квишиладзевата Цуца пак се усмихна и хвана кошницата.

— Е, как я карат мойте момчета?… Я да идем до дървата, да поседнем, че да ми разкажеш всичко поред.

Жената сложи багажа си току под носа ни. Чониа се намести от другата страна на дисагите и кошницата. Докато той я лъжеше за житието-битието на Квишиладзе и Сиоридзе, жената измъкна от дисагите една варена кокошка, пресен кашкавал, пушено свинско и водка. Извади две дебели стъклени чаши, чукнаха се, пийнаха.

Чониа, разбира се, беше запомнил говореното в лазарета за Сиоридзе. Друг може да чуе какво ли не за някой непознат, но за нищо на света няма да успее да го разкаже така, та да му повярват, че самият той познава този човек. А в искреността на Чониа дори дяволът не би се усъмнил. Ала защо да търся примери, дори аз насмалко да повярвам, че двамата със Спиридон Сиоридзе са неразделни.

— Изгладнели са, това е — заключи жената. — Ами Спиридон, кучият му син, знае ли, че Бесиа се натиска да ми стане мъж?

— Тебе да не ти хлопа нещо? Че те ще се изпотрепят.

— Ще се изпотрепят, ами… А Спиридон сигур има вече бели коси?

— Че той, твоят Спиридон, от пет години косъм няма на главата си. Какво ще му побелява, кажи де!

— Ами ти отде знаеш какво е имало на главата му преди пет години?!

— Как да не зная, на Аджаметската гара заедно сме работили. Спиридон беше стрелочник, додето един локомотив не излезе от релсите. А пък аз се занимавах с траверсите. Като изгониха Спиридон, исках да се наредя на неговото място, ама Ертаоз Николадзе не ме взе.

— Ами той какво е правил в Аджамети?

— Какво е правил ли? Броил е на твоя Спиридон пръстите на краката, това! Какво е имало да прави, като беше началник на станцията, тоя Ертаоз Николадзе, пък казват, че и до ден-днешен си е там. Отдавна не съм бил по тия краища, може наистина да е там, пък може и да не е вече.

Квишиладзевата Цуца и Чониа гаврътнаха още по чашка.

— Право думаш, Спиридон имаше шест пръста… Само едно не мога да разбера — как ти, дето си една курешка, си носил там траверси, а?

Жената присви очи и се вгледа в Чониа.

— Налегнат ли те болестите, какъвто щеш да си, ще ти видят сметката. Такъв ли бях аз тогава?!

— Жената помисли, помисли, гаврътна още една чашка, но на Чониа не даде — хич те няма вече, вика, едва се държиш на краката си, няма да домъкнеш багажа до лазарета.

— Е, не ти ли каза де се е губил толкоз време?

— Нищо не казва. Трае си. Накара твоя Бесиа да се закълне нищо да не ти казва за него.

В настъпилото мълчание Чониа неспирно мърдаше челюсти — дъвчеше и гълташе, гълташе и дъвчеше. А жената бе потънала в някакви свои мисли.

— Ами моят Бесиа скоро ли ще се върне у дома? Какво казва докторът, кога ще го пусне?

— Докторът каза, че след две седмици ще може да ходи. Тогава ще си дойде.

— Много те бива да лъжеш, пък си такъв поплювко! — учуди се Квишиладзевата Цуца. — Добре, ще сложа нещо от дисагите в тоя чувал, а ти по-бързо, че докато идеш дотам и се върнеш, а после още веднъж, току-виж, влакът заминал.

Жената бързо приготви чувала, пийна си още водка, пъхна бутилката в чувала на Чониа и му го метна на гърба.

— Хайде, по-живо!

Чониа и без товар не беше много пъргав. Как се наемаше да домъкне такава тежест до лазарета, беше необяснимо! Но алчността и успешният обрат на работата, изглежда, му придадоха сили и той закрачи учудващо бързо.

— Ще се измъчи горкият, ама какво да правя. Затова пък моите момчета ще имат за две седмици — приказваше жената сама на себе си. — И къде се е видяло на тоя свят двама мъже на една жена да лежат в един лазарет, и то един до друг, а? Квишиладзевата Цуца щеше да избухне в смях, но веднага запуши уста с юмрук и се огледа: — Господи! Господи! Да ме види някой — ще си рече, че ми хлопа дъската! Мъж — няма що! Затова се ожени за мене, че цяла десетина царевица мога да изплевя за ден, пък и каква снага имам — не само тоя негодник Спиридон, ами всеки мъж ще се радва да легне с мене. Жена и половина съм, всички ми го казват, ама аз и без тях го зная. Ами ако и Бесиа затова се лепи за мене? Нима знаят те как се обича жена? Та поне веднъж сети ли се някой от тях барем едно бонбонче да ми купи? Трябвам им за работа, като кон или вол… — Цуца се разрида, обля се в сълзи и занарежда: — Проклет да е този ден, когато съм се родила жена! Само тегло да теглиш, а беди до гуша. Жена да не си! Пак добре, ако господ ти даде дечица, че иначе и последният мухльо няма да те брои за човек. Гръб да превива — жената, покойник да оплаква — пак жената, а мъжете, за какво са? Седи си на помена, кърка си виното — и за това да му благодариш. На сватба, докато мъжете не се напият, докато не почнат да падат, жената само да седи и да ги гледа. Като станат пияни-заляни, съвсем изглупяват. Па и от трезвен каква ли радост виждаш? Ами от пиян? Мъкни го на гръб до вкъщи, а у дома се нахвърля върху тебе с юмруци. Ех, да бях мъж! И какво щеше да стане? Как какво? Щях да си доведа в къщи жена, да ми народи деца, пък после да им бере грижата, а аз да си живея, да се радвам на белия свят. Не, не е хубаво сама да се мъчи, не. Хич нямаше и да се оженя. — Жената избърса сълзите с кърпата, престана да хлипа. — Нямаше да се женя, и толкоз! Чунким малко жени има на света… щях да си намеря, стига да поискам. Щях да отида… дето са ония с пушките… патрул щях да стана. Че аз съм такава бабанка, та работа ли нямаше да си намеря! Каквато съм снажна — навсякъде ще ме вземат. Чакай, чакай! При борците, само при борците — там ми е мястото. Че аз тия дребосъци ще ги натръшкам за едното чудо! Да вземем Симоник Вачарадзе. Кажи-речи, няма по-силни от него сред тия, дето по градовете с борба си вадят хляба? Хич и не търси, няма да намериш. Пък аз тоя Симоник на Пелагеината сватба на гърба си го мъкнах. Като какалашка можех да го захвърля, където си поискам… Щях да изуча техния занаят и да ходя по градищата слава да събирам. Ей, че си щурава и ти, Цуцо Догунадзе! Ни баща имаш, ни майка, ни мъж, ни деца. Само вятър в главата, и толкоз… — И пак занарежда: — Барем брат или сестра да ми беше дал господ, че съм си сал сама на белия свят.

Но да не забавям разказа. Поплака си Квишиладзевата Цуца, поплака си и май не забеляза как започна тихичко да си пее, а после замлъкна — сънят я обори. Наоколо разхвърляни елхови цепеници, а Цуца си спи тихо, тихо, и ти е жал за нея до немай-къде.

Дата Туташхиа лежеше, извърнал лице, и можеше да си помисли човек, че е заспал преди Цуца. Не му продумах, нямаше смисъл — докато ония не се разделят, не можем се измъкна оттук. След малко Туташхиа вдигна глава и ми даде знак — приближаваше се Чониа. Не мога да кажа, че Цуца хъркаше, това не беше хъркане, но сумтеше, и то твърде звучно. Чониа се наведе над нея, убеди се, че спи, претършува празните дисаги и като не намери нищо, започна да рови в кошницата. Жената се размърда. Чониа се изправи и рече високо:

— Ставай, Цуцо, вече съм тука!

Тя разтърка очи, седна и започна да прехвърля от кошницата в чувала торбички, буркани, пакетчета, Чониа седна до нея и я зяпна, като че за пръв път я виждаше.

— На колко си години, Цуцо?

— На колко? На трийсет и две. Защо питаш?

— Никой няма да ти даде трийсет и две. Най-много двайсет и пет, двайсет и шест. Много си хубава, жено, цъфтиш…

Тя замря и пак започна да прехвърля буркани и пакетчета от кошницата в чувала.

— Всичко си имаш. Ала как, в най-хубавите си години и при твойта хубост, можеш без мъж, просто се чудя…

— Хайде, стига! — Цуца се смути и изведнъж се окопити: — Как ти се обръща езикът да питаш за такова нещо? Търпя, и толкоз. Ами какво да правя, освен да търпя? — завърши тя искрено и печално.

— Къде са му били очите на тоя Спиридон Сиоридзе? Какво повече иска от такава жена? Подлец с подлец… Че за теб ли няма да се намерят мъже, дето биха искали да те вземат? Аз самият колкото искаш ще ти намеря — превземаше се Чониа.

Квишиладзевата Цуца сияеше. Примираше от дрънкането на Чониа като момиченце се смущаваше това женище.

— Господ ни е забравил. Справедливостта му не е за нас. Само една сладост е дал на човека, оттам нататък — мъки и тегло. А на теб и тая радост едничка ти е отнел. Че за какво?

— Несретна съм аз, Чониа, без късмет съм — отвърна Цуца. — Не ми даде господ ни семейство, ни огнище.

— Че ти сама си търсиш нещастието, глупава жено… — ласкаво я упрекна Чониа. — Когато си спомняш за мъжовите ласки, какво ти става?

— Какво ще ми става? Търпя! Къде да се дяна? Я за кравите си спомня, за прасето или за кокошките, я за градината или нивата ще ми дойде наум, мисля, премислям, и току забравя и мъже, и всичко. Ама не ми говори за това, какво си ме заял? — неочаквано се разсърди Цуца.

— Е-е-х! — въздъхна Чониа. — На ти сега божия справедливост.

Той изведнъж помръкна и се оклюма, и то така горестно, та ми се стори, че още малко и ще заплаче. Но не заплака, а заговори задушевно и ласкаво:

— Агънце невинно, пиле райско, Цуцико, душо моя, та кой е казал, че няма бог на небето! Ако нямаше господ, кой щеше да ни събере нас двамата? Ето, аз съм до тебе, ще те прегърна, ще те стопля и няма да забравиш любовта ми никога, докато си жива. Така ще е, помни ми думата.

Очите на Чониа се плъзнаха по гърдите на Цуца. Той се примъкна по-близо до нея и като че щеше вече да посегне, но се позабави. А Квишиладзевата Цуца все прехвърляше и прехвърляше яденето в очакване какво още ще каже и ще си позволи Чониа. Кошницата беше вече празна, Чониа очевидно съобрази, че не може да протака повече работата и ръката му, като гущер се плъзна по грамадната Цуцина гръд. Жената се откъсна от кошницата и се вторачи в съблазнителя си.

— Аз съм силен, много съм силен. Ела при мен, такъв като мене не си имала никога, сама ще видиш.

Тя се разкиска.

— Какво искаш, Чониа? Кажи, за бога?

Чониа се хвърли към устните й, но тя стисна с длани слепоочията му, отметна глава и попита:

— Ами ако сега отворя уста, поема дълбоко дъх и те глътна заедно с въздуха, какво ще правиш, а?

Цуца, изглежда, живо си представи тази картинка и й стана толкова весело, че от смях й потекоха сълзи. Но смехът й изведнъж секна и тя се нахвърли върху Чониа с юмруци… Господи, как го млатеше! Налагаше го с все сила, налагаше го и му говореше:

— Ти ли си бил приятел на моите момчета? Значи, с жената на приятелите си поиска да си поиграеш? А? На ти, на ти, на ти! Силен бил, леле, колко силен! Всички ви бива да се хвалите, кучета крастави! А още преди да притвориш очи, като побягнат, сатаната няма да ги догони! На ти още, на ти, та да не забравиш — щом всички сте такива силни, значи, от вас по-силни няма.

Цуца така подреди пациента на моя чичо Мурман, че ние с Дата Туташхиа едва не изскочихме от засадата си, за да укротим разярената жена.

Чониа не се съпротивяваше. Само прикриваше лицето си с ръце, докато не отпадна така, че ги отпусна и Цуца му нашари цялата физиономия.

— А сега взимай чувала и се махай оттука! — Изглежда, че на нея самата й омръзна тая разправия.

Чониа едва се вдигна. Цуца му трупна чувала и го побутна по гърба. Чониа тръгна, но не бе направил и десетина крачки, когато жената го извика:

— Остави чувала и ела тук!

Чониа се подчини, но твърде колебливо — личеше, че се страхува.

Жената, го сграбчи за яката, бръкна в пазвата си с късите си дебели пръсти, измъкна прегъната банкнота, мушна я в джоба на Чониа, обърна го към чувала, повдигна го и го отхвърли напред. Той падна до чувала.

— А сега ставай и сам вдигай чувала. Дадох ти десет рубли. За доктора. Дай парите на Бесиа, негоднико мръсен, че ще дойда другата неделя и ще ти покажа колко си силен, че и нещо повече!

Жената гледаше след Чониа, който едва местеше крака, докато той не се скри зад хълма.

— Май много му дойде — промълви тя. — Наредих го… а на него душата му в зъбите!

Връщахме се бавно и мълчахме. Вече се виждаше лазаретът, когато Туташхиа рече:

— Бих искал да зная как ще свърши цялата тая работа.

— Коя работа? — В първия момент не разбрах за какво говори Дата.

Моят спътник вървеше дълбоко замислен. Минахме още стотина крачки, преди да се сепне. Вече бях забравил, че не ми отговори.

— Ами всичките тия работи, че една ръка ги е забъркала.

— А аз какво да правя, как ще ме посъветвате? Та Чониа може да присвои парите, предназначени за моя чичо Мурман!

— Може, разбира се, че може.

Стигнахме мълчешком до лазарета и вече се изкачвахме към балкона, когато Туташхиа каза:

— Струва ми се, че всичко ще се нареди от само себе си. Ще видим. Те ще се споразумеят помежду си и парите сами ще си намерят стопанина.

На балкона погледнах в бъчвата. Там още имаше четири плъха. Поразгледах ги и като не забелязах особени изменения, казах на Туташхиа:

— Кир ще бъде изяден.

— Но вие казвахте, че тъкмо Кир ще оцелее.

— Сега е станало нещо друго. Този плъх е много по-здрав и по-силен, от другите. Кир победи всички и когато бяха разкъсани първите два плъха, той получи най-големия пай. Преял е. Няма да може да смеле всичко. Ще пукне. Виждате ли как се е сгърчил? Ако не днес, утре непременно ще го довършат.

В голямата стая Чониа изваждаше провизиите от чувала, сортираше ги, подреждаше, окачваше. Погледна ни и аз почувствувах, че у него се породи подозрение. А може би застана нащрек, защото видяхме у него такова изобилие от ядене, паднало сякаш от небето, докато той уверяваше чичо Мурман, че си няма никого на света и изобщо не очаква някой да го посети.

Болните, разбира се, не вземаха никакво участие в продоволствената шетня на Чониа. Изглеждаше, че не забелязват нито него, нито богатството му, но явно всички чезнеха в догадки по какъв начин се е изсипала върху него тази манна небесна.

На перваза вече нямаше място от всевъзможните бутилки и буркани. Чониа използува и гвоздеите, които стърчаха на стената — на един висеше чувалче с брашно, на друг връзки лук и чесън, на трети — чушки и сулугуни, нанизани на конец. Висяха дебели късове пушено и сушено месо. С една дума, стаята сега приличаше на богаташки килер и същевременно на крепостно укрепление, под което са сложени бъчви с барут.

Чониа довърши шетнята си и пристъпи към вечерята. Затопли си хачапури, пийна си водка, хапна варен сом с лют сос. След това, кой знае защо, му се прииска студен чурек с чесън, а за десерт посмука захар на пясък. Като че се бе наситил! Събра остатъците от вечерята, изми чинията и се накани да си легне, но се сети за пеламуши и в пълните захлупци това лакомство видимо намаля. Той ядеше с такава стръв, сякаш не бяха хвърчали само преди час към главите ни костички от кокошката на Квишиладзевата Цуца.

Варамиа лежеше с лице към стената и като че спеше. Квишиладзе прехвърляше броеницата си и нито веднъж не погледна към Чониа. Кучулориа изпод вежди, но много внимателно наблюдаваше вечерята му, различните ястия, и като се убеди, че Чониа няма никакво намерение да го гощава, ехидно подхвърли:

— Бих искал да знам отде такъв сиромах като тебе е намерил толкоз ядене?

На Чониа окото му не мигна.

Дата Туташхиа увлечено разправяше на Замтарадзе за нашите приключения и за срещата. Замтарадзе едва се сдържаше и когато не можеше да се стърпи, стените трепереха от взривовете на неговия смях.

— Кучулориа, гаси лампата, време е за спане! — решително заповяда Чониа.

Всички се слисаха.

— Моля ти се, ние да не сме кокошки, та да се качваме на пръта, щом се стъмни — меко забеляза Кучулориа, след като помълча малко. — Ще сварим гоми, ще остържем остатъците от кашкавала, ще хапнем, а дали ще спим, или не, за това ще си поговорим после.

— Какво ме интересува яли ли сте, или не, и какво имате за вечеря, парче кашкавал или трици! Казах — гасете лампата и да спим! И да не съм чул да гъкне някой! Че съм капнал от умора!

Никой не му възрази.

— Не си човек ти, това ще ти кажа! — едва чуто промърмори Варамиа.

— Гасете, гасете! Нямам време да си чеша езика с вас! — Чониа огледа болните и като разбра, че нямат намерение да му се подчинят, стана, намали фитила и легна.

Квишилазде без чужда помощ не можеше да стане от леглото, пък и лампата беше далече от него, което си е право, право е, но поне с думи не можеше ли да му се опре? Дума не обели. Варамиа можеше и да става, и да ходи, но ръцете му бяха гипсирани — той ли да се разправя с фитила? Пък и трудно беше да се очаква от такъв човек повече от онова, което вече бе казал. Кучулориа нито с дума, нито с постъпка не показа отношението си към това, което ставаше. По всичко изглеждаше, че бе писано фитилът да остане намален, а вечерният качамак — неизяден.

Минаха десетина-петнайсет минути и звук на фанфари се разнесе от другия край на стаята. По-бърз от обикновено, Чониа скочи от леглото и стремглаво се хвърли към балкона… Балконът, разбира се, нямаше нищо общо с това място, закъдето бързаше Чониа, а то съвсем не беше близо, ако, разбира се, не нарушеше многократните и строги заръки на Хосро.

Вратата се затвори и Квишиладзе се закиска.

— Какво се смееш, глупако? — нахвърли се върху него Кучулориа.

Квишиладзе се слиса.

— Че какво има?

— Как какво?… — Кучулориа погледна към нашата стая, притича до Квишиладзе и се наведе над ухото му.

— Какво-о?… Ка-аак?… — закрещя Квишиладзе. — Донеси ги тука!

Кучулориа вдигна фитила, донесе на Квишиладзе съда с пеламуши и посочи с пръст дръжката.

— А-у-у-у! — зави Квишиладзе. — У-у-у-у!

Варамиа се обърна.

— А-у-у-у! Захлупците на моята Цуца!

— Да, Чониа ще бъде изяден като две и две четири! — рече Замтарадзе.

— Мислиш ли, че ще му надвият? Много нагъл е станал тоя мръсник — усъмни се Туташхиа.

— Такива, дори да са царе, ги изяждат заедно с войската им — увери го Замтарадзе.

— Захлупците на моята Цуца! А-у-у-у! — нищо друго не можеше да каже потресеният от откритието си Квишиладзе.

— Опомни се! Защо пък да са на твоята Цуца? Из цяла Гурия и Аджария е пълно с такива захлупци, пък и в Имеретия не са по-малко — каза Варамиа.

— Я да млъкнеш! — сряза го Кучулориа. — Цуцините захлупци не само Квишиладзе, но и аз между сто други дори със затворени очи ще ги позная. Цуцините захлупци от двете страни имат писани кръстове. Я чуй, Квишиладзе! Лежи си и си трай, а захлупците дръж в ръце. Като влезе, ще го видим какво ще каже, подлецът му с подлец!

Всички стихнаха в очакване, но Чониа не се показваше.

— Като си помисля само! Как плюскаше чуждия хляб, а? Ехе-е! — Гласът на Кучулориа разсече като гръм напрегнатата до разкъсване тишина.

И пак стана тихо. Квишиладзе се втренчи в Кучулориа и а-ха пак да завие, но Кучулориа го заплаши с пръст и вопълът на Цуциния възлюбен застина на устните му.

В стаята влезе Чониа.

— Кой усили лампата? — Той произнесе тези думи така, сякаш сигурна смърт очакваше онзи, който бе извършил това.

Квишиладзе хлопна капачето на захлупците. Чониа се обърна; слисването му трая не повече от секунда. Той скочи като котка и се вкопчи в захлупците. Квишиладзе хвана с ръка Чониа за ревера, а с другата вдигна една цепеница и го прасна до главата. Чониа се строполи на пода. Кучулориа мигом се намери до него и докато се сетя да изляза и да ги разтърва, той с такава ловкост и пъргавина налагаше заглавилия се между леглата Чониа, сякаш никога не беше чувал за болки в гръбнака. Дочули виковете и врявата, в стаята се втурнаха чичо Мурман и Хосро. Всички обитатели на лазарета на Мурман Ториа се стекоха на местопроизшествието.

— Какво става тука?! — закрещя Хосро.

На Чониа му дадоха да помирише нишадър и го свестиха…

— Нищо особено, Мурман батоно, пошегувах се малко — простена Чониа и укорно се обърна към Квишиладзе. — Толкова пък да не разбирате от шега?!

— Я го вижте, моля ви се!… — възкликна Квишиладзе и веднага прехапа език. Мурман дълго чака да му обяснят какво се е случило, но всички предпочитаха да мълчат.

Чичо Мурман погледна и към мен. Направих му знак, че после ще му обясня всичко.

— Никакви пакости! Без кавги и без бой! — каза чичо Мурман и излезе.

Върнахме се в стаята си и ние.

Чониа лежеше под одеялото, свит на кравай като куче. Конфискувал всичките продукти на Цуца Догонадзе, Кучулориа започна да ги пренася на други места, послушно изпълнявайки разпоредбите на законния притежател, слагаше яденето под леглото и до възглавето му.

— Чониа е изяден! — подхвърли Замтарадзе.

Като сложи всичко на място, Кучулориа взе котела и се залови да готви вечеря. Докато правеха гоми, Чониа току търчеше до двора със стонове и проклятия. Всеки път го следваха солените забележки на Квишиладзе и Кучулориа. Варамиа се преобръщаше от хълбок на хълбок и стенеше. Беше много разстроен. Квишиладзе направи царска вечеря, даже наля на всички по чаша водка. Наядоха се до пръсване. Побърбориха, пуснаха по някоя шега и лазаретът стихна.

На сутринта ме събуди Замтарадзе, който викаше при себе си Чониа.

Чониа отдръпна завеската и се спря на прага.

— Ела по-насам! — каза Замтарадзе.

Чониа се подчини.

— Какво мислиш да правиш с парите, които Цуца Догонадзе е пратила на Квишиладзе за доктора? — попита го абрагът.

Чониа се наежи, взе да отрича, но изведнъж се умърлуши и като пъхна ръка в пазвата си, измъкна парите на Цуца Догонадзе.

— Откъде знаеш? — шепнешком попита той, като протягаше банкнотата към Замтарадзе.

— Що ми я пъхаш, аз да не съм Мурман Ториа?

Чониа се обърка.

— Ами какво да правя?

— Трябва да я върнеш на стопанина й.

— Че кой е той? Квишиладзе или доктор Мурман?

— Квишиладзе. Той трябва да я даде на Мурман?

— Пак ще ме бият. За трети път. Ще ме убият.

Замтарадзе помисли и рече:

— Не трябва да се стига дотам, че да те бият. Това са пари на доктора, но трябва да му ги даде Квишиладзе.

— И вие не трябваше да докарвате работата дотам, че да ви бият… Там! — процеди през зъби Чониа.

Замтарадзе изпули очи.

— Къде, момчето ми?

— Че там, в Саирме.

Нищо не разбирах. Ясно ми беше само, че Чониа е видял някъде да бият Замтарадзе. Замтарадзе би трябвало да възразява, да протестира, но той мълчеше, вглеждаше се в лицето на Чониа и мислеше, мислеше…

Чониа се оживи, объркването на Замтарадзе бе добре дошло за него и той, без да се бави, изтърси:

— Когато Цуца ми ги даваше, рече: дай ги на доктора ти.

Той си пое дъх — измъкнах се; даже му стана приятно.

— Тогава ги занеси и му ги дай — махна с ръка Замтарадзе.

Чониа почука на вратата на чичо Мурман и влезе.

— Не казвайте на Отиа за нашия разговор с Чониа — помоли ме Замтарадзе.

Когато след закуската се върнах в стаята, Кучулориа вече бе сварил утринния гоми. На масата имаше четири паници. Бутна табуретката, върху която се мъдреше котелът с гоми, по-близо до Квишиладзе, донесе кашкавал и както бе прието през последните дни, Квишиладзе почна да дели храната, без обаче да сложи нещо в паницата на Чониа. Пъхна ръка под кревата, извади парче пушено месо, наряза тънки парченца и сложи във всяка паница.

— Ще го полеем с ткемали, има цяло шише — каза той. — Трябва да го пестим, кой знае какво ни чака нататък.

Кучулориа сложи паницата си до Варамиа. Личеше, че не е в настроение — явно, беше се надявал закуската да е по-силна.

— Заедно ще ядем — каза Кучулориа на Варамиа. — Лъжица от твоето — на тебе, лъжица от моето — на мене, че иначе, докато те нахраня, яденето ми ще изстине, ще си загуби вкуса.

— Защо не даде на Чониа? — попита Варамиа.

— Коремът го боли, не трябва — изсумтя Кучулориа.

— Вчера се мъчи, днеска май му е по-добре.

— Той от моето, слава богу, си похапна както трябва. Толкова се наплюска, че чак му прилоша. Всичко е мое и аз по-добре знам на кого да давам и на кого не! — отсече Квишиладзе.

— Нима казвам да го храниш от своето? — застъпи се Варамиа. — Гоми и кашкавалът са от доктор Мурман. Той ги даде за всички. Че Чониа е виновен пред бога и пред тебе, това е друг въпрос. А гоми и кашкавал му се полагат и вие трябва да му дадете неговия пай. Щом ще говорим за справедливост, това е справедливото.

— Ти да не си се побъркал? Каква справедливост, стига си дрънкал! — кипна Квишиладзе.

— Да, да, разбира се, разбира се — забърбори Кучулориа. — Какво се застъпваш за тоя подлец? Това как да го разбираме, а?

— Никога и за никого не се застъпвам просто така — спокойно отвърна Варамиа. Какво ще каже доктор Мурман, ако разбере? Аз съм за справедливостта. Дайте на Чониа неговия пай от това, което даде Мурман!

И всички пак стихнаха.

— Какво иска още тоя нещастник? — казах на Замтарадзе. — Той самият без чужда помощ залък не може да сложи в уста. Ще ядоса всички и няма да има кой да го храни. И няма да се оплаче, не е такъв човек. От глад ще предаде богу дух.

— Вижте какво измислих! — заяви Квишиладзе. — Кучулориа, вземи от паницата на Варамиа парчето свинско за себе си. Ха така. Сега ела тук и дай това гоми на Чониа. — Квишиладзе извади от паницата си парчетата пушено месо и я отблъсна от себе си. — Варамиа батоно, аз няма да ям гоми и кашкавал, поднесени от Мурман, имам си свое ядене и съм благодарен на доктор Мурман — той ми помогна да изкарам, докато нямах свое. Е, какво? Сега справедливо ли е?

— Сега да. Нека да е така! — съгласи се Варамиа, но беше ясно, че не бе очаквал такъв поврат.

— Донеси паницата си, Кучулориа, и остави на мира тия справедливи и честни хора! — бавно и отчетливо произнесе Квишиладзе.

Кучулориа изяде своя гоми с парчетата кашкавал и сдъвка парченцата месо. Квишиладзе лапаше здравата. Варамиа седеше на леглото си и унило гледаше в паницата си. Чониа лежеше гърбом към всички, не мърдаше, и очевидно размишляваше какво да направи сега. Изведнъж скочи, отиде при Варамиа, седна до него и поднесе към устните му лъжица гоми.

Влезе Туташхиа.

— Всичко изстина! — посрещна го Замтарадзе.

— Как само те подредиха, момче — чухме гласа на Варамиа. — Може ли така да обезобразиш човека?

— И ти, Варамиа, бая си изпати. Яж и си трай.

— Най-много от всички и най-зле си патят все такива като Варамиа — тихо каза Туташхиа. — Вярвайте ми.

— И все пак ти излезе прав, Отиа батоно — промълви след малко Мосе Замтарадзе.

Дата Туташхиа го погледна учудено.

— Ето че всичко се нареди — каза Замтарадзе. — Всяка жаба си намери гьола. Вижте ги: Квишиладзе обича да намаже. И успя да намаже. Кучулориа е лисица, такива от лакейство живеят. И той си отиде на мястото. — Чониа наистина не получи, колкото заслужаваше, ала все пак го понатупаха, слава богу. Само честният е нещастен. Справедливият трябва да има хляб, но само хляб, нищо повече. Вижте, Варамиа не получи нищо, освен гоми. Всичко се нареди от само себе си.

— Че е така, така е — каза Туташхиа. — Но така ли трябва да става? Те се изпоядоха един друг и сега вече не са хора.

— Ти имаш прекалено добро мнение за хората. Пък те — ей, ги какви са, Отиа батоно! — Замтарадзе кимна към голямата стая. — Каквито са, такъв им е и животът. Ти пръв ми каза това, сега и сам го разбрах — човек никога не трябва да се намесва в чуждите работи и в чуждата съдба. Колко ги хранихме, а излезе ли нещо добро от това?

— Не съм казвал, че никога не трябва да се намесваш. Няма да се намесвам дотогава, докато не разбера кое е по-правилно — да се намеся или да остана настрана. — Туташхиа взе книгата и тръгна към балкона.

В лазарета наистина се възцари спокойствие. На другия ден чичо ми предписа на Квишиладзе разходки по един час три пъти на ден и свали гипса от ръцете на Варамиа.

Минаха още три-четири дни. Всичко си вървеше постарому. Чониа и Варамиа ядяха гоми и кашкавал, дадени от Мосе Замтарадзе, и продължаваха да смятат, че ги гощава Мурман Ториа. Кучулориа получаваше своя пай от тия дарове, а Квишиладзе всяка сутрин му отрязваше по парченце месо. Затова пък самият той лапаше и се тъпчеше, колкото можеше. Наблюдавах го и останах с впечатлението, че се сили колкото може по-бързо да изплюска всичко, което бе получил.

Замтарадзе почти се оправи, само леко понакуцваше. Така се нижеха дните, през който никой от болните не проговаряше, сякаш бяха дали обет да мълчат.

Една нощ към три часа в стаята се разнесе вопълът на Квишиладзе:

— Кучулориа, запали лампата! Веднага! Кой кучи син я е угасил? Само да разбера! Веднага запали лампата!

— Какво има? Какво си се развикал посред нощ? Каква щръклица те е ухапала? — откликна се Варамиа.

— Пали лампата, Кучулориа, пали, не се мотай — крещеше Квишиладзе. — Стой, Чониа, крадецо неден, подлецо! А-а, сега няма да ми избягаш. Хич не ми се тегли, няма да се изскубнеш!

В стаята се суетяха и се налагаха един друг, но не бързаха да запалят лампата.

Мосе Замтарадзе стана, запали лампата и се канеше да влезе в голямата стая.

— Остави лампата на място и лягай, в името на всички светии — с леден глас го спря Туташхиа.

Замтарадзе се учуди, очевидно не беше свикнал да му говорят с такъв тон, но не остави лампата.

— Ще се изпотрепят и ще се изпоядат един друг. — Замтарадзе срещна погледа на Туташхиа и се обърна. — А ние да си седим със скръстени ръце ли?

— Да, докато не ни стане ясно какво да правим.

— Никога няма да ни стане ясно — каза Замтарадзе, предавайки се, и сложи лампата на масата.

— Донесете лампа, хора ли сте, или не сте! Ей, не чувате ли какво става тука?! — крещеше Квишиладзе.

Взех лампата и отидох в голямата стая.

Варамиа седеше на леглото си с опулени очи. Чониа лежеше на хълбок с длан под бузата и ехидно примижал, очакваше развръзката.

Кучулориа лежеше на пода с лице надолу, а лявата му ръка бе стисната като в менгеме от двете ръце на Квишиладзе.

Чичо Мурман и Хосро тази нощ ги нямаше в лазарета — бяха отишли при болен много далеч, иначе Хосро пръв щеше да дотича, като чуеше врява.

Квишиладзе пусна жертвата си. Кучулориа бавно се надигна, като се озърташе наоколо, совна се от мястото си и мигом изскочи на балкона. В нощната тишина шляпането на чехлите му долетя откъм пътя за Поти.

— А-у-у-у! — изрева Квишиладзе. — Змия съм топлил на гърдите си, змия!

Мосе Замтарадзе се разсмя и отново си легна.

— „Стой, Чониа, кучи сине! Няма да ми се измъкнеш от ръцете!“ подметна Чониа на Квишиладзе и като се обърна с лице към стената, добави надменно: — Да беше способен Чониа на такива работи, че да те видя тогава!

Разсъмна се.

Ние с Дата Туташхиа стояхме на балкона и наблюдавахме моите животинки. В бъчвата бяха останали два плъха и вече нямаше съмнение кой от тях ще бъде продаден на шкиперите. Туташхиа пръв забеляза някакъв млад човек, който идваше към лазарета, още дълго се вглежда в него, после се завтече по стълбата и тръгна да го посрещне. Те размениха няколко думи и младежът си отиде. Надвечер абрагите оседлаха конете си и се простиха с нас. Оттогава не съм срещал никого от тях. Това е всичко, което зная за Дата Туташхиа.

При Варамиа дойде брат му, донесе цял куп ядене, но Варамиа не поиска да остане повече в лазарета, разплати се с Мурман и като остави на Чониа всичко, което му бяха донесли, си отиде.

Преваляше пладне, когато Квишиладзе взе патериците и слезе на двора да се поразходи. Чониа подреди провизиите, оставени от Варамиа, завърза всичко в една бохча, прехвърли я през рамо и закрачи към Поти. Квишиладзе го изпрати с поглед, върна се в стаята, провери всичките си припаси — да не е взел някой от заминалите нещо от неговото богатство.

Торбички, вързопчета, захлупци… Някои бяха напълнени с пръст, други с пепел…

Така завърши тази история.

[1] Гоми (груз.) — мамалига, качамак. — Б.а. ↑

[2] Башлик — сукнен калпак с наушници. — Б.пр. ↑

Втора част

И когато народът тръгна по пътя на порока и малодушието се зае да върши неща, вършени дотогава от великодушието, някои рекоха:

— Който ни храни и милее за нас, него наричаме свой ближен. И тогава помръкна Доброто и народът се изроди, защото в душите и на най-праведните погинаха благодатните семена, а любовта заприлича на плевел върху суха и безплодна почва. И стана тъй, защото мнозина бяха обсаждащите, а малцина — обсадените.

И се превърнаха:

Съвестта — в звук безсмислен, досаден, в устата на гонителите — в ругатня и оскърбление; Силата — в меч, вдигнат над собствената душа, и в ярем за ближния; Добротата — в ангелска маска върху лицето на дявола; Жената — в убежище на страсти, блудство и безплодие; Приятелят — съучастник в злодеяния и пороци и побратим в подъл страх; Отечеството — в арена на нечестивци и угар за сеене на лъжи, обрасла с тръне и заблуди; Хлябът и другият имот — в плячка за рушветчии и джелати; и целият Свят — в царство на омразата.

И когато се извърши всичко казано, помръкна даже слънцето, понеже блясъкът на златото го затъмни. И народът започна да почита омразата и отмъщението, защото те станаха негови божества. А жрец на тези божества и господар на съдбините и делата си народът нарече дракона, що се хранеше с плътта и сърцата човешки. Поглъщаше ги и не знаеше насита. Ала той бе не само звяр, но и творение, защото се таеше в глъбините на душата човешка и беше основа на всичките й съставки. Тогава оскъдня Разумът и страшни станаха делата му: свободният се предаде в робство, яремът бе свален от шията на вола и нахлузен на човека; плъпнаха орди, опустошиха земята и отведоха със себе си най-мъдрите и най-красивите, а другите обложиха с непосилни данъци; мъдреците забравиха завета на бащите си и изкуството им да четат по звездите започна да служи за поробване на душата человеческа. Лъстци и безумци избраздиха морето със златовърхи кораби, та да умножат още повече богатството и разкоша на своите поробители; лъжепророци и фарисеи научиха народа на магии и чародейство, за да задушат истинската вяра; безумци изгориха нивите и засяха отровни треви, та онези, които ги вкусят, да забравят що е разум и съвест.

И народът воистина съзираше дракона, който живееше в палатите и градините, но го почиташе не като звяр, а като страж и блюстител на Мамоновото царство, което никога няма да падне. Защото за маловерните и слабите духом този дракон беше желан и възлюбен, макар да се хранеше с народната кръв и свяст.

И рече тогава Туташха:

— Любовта погина не от своята слабост, а от силата на врага, защото нямаше ни остър меч, ни крилати стрели, ни желязна броня, за да защити владенията си. Няма да оставя това така! Защото не с добро, не с мъдрост, а с лукавство завоюва драконът света, потъпка волността и пропъди мъжеството.

И възседна богатирът белия си кон, издигна копие към слънцето и се закле отсега нататък да потъпква и наказва злото само със сила.

Защото Туташха не беше бог.

Граф Сегеди

Разузнаването трябва да класифицира бандитизма по видове и разновидности, иначе е невъзможно да се определи методът на борбата. Дата Туташхиа беше абраг. Доколкото продължителните наблюдения ми позволяват да съдя, простолюдието твърде дейно съчувствува на абрагите и не само на този, който поне веднъж се е проявил като народен закрилник, но и на онзи, който, спасявайки собствената си кожа, е стрелял по преследвачите си и е изчезнал. Това съчувствие се корени в извечното и перманентно противопоставяне на властта, независимо от начина на управление и строгостта на законите. Всеки се съпротивлява на властта с достъпните за него средства. Диапазонът на начините за неподчинение и противопоставяне на властите е твърде широк — от укриване на доходите и обикновената кражба до укриване на абраг, който, съпротивлявайки се, може да употреби оръжие. Това състояние на духовете се обуславя и от един абстрактен принцип — стихийната жажда за промени, за развитие, а също така и от един банален мотив, чиито корени трябва да се търсят в материалния интерес.

Ако е вярно, че близостта между хората се подхранва от взаимната им необходимост, то трябва да се съгласим и с факта, че славата на абрага сред народа расте в същата степен, в която той го защищава, вследствие на което се усилва подкрепата му сред населението. Народът не отказва помощ на грабители и убийци. Преди всичко от страх. Помощта, оказвана на абрага, на народния закрилник, се подхранва и от страха, и от уважението. Тя е грижа, труд за благополучието на абрага, което изисква пренебрегване на собствените интереси, а понякога и смъртен риск. В крайна сметка се получава онова, което е прието да се нарича обич. В случая с Туташхиа хората бяха овладени от страх и уважение. Те се грижеха за него, заради него рискуваха и в края на краищата започваха да го обичат, разбира се дотогава, докато имаха взаимна полза.

Но нищо под слънцето не е вечно и безкрайно. Безупречната репутация на Туташхиа започна да се разклаща. Трудно е да се повярва, но като че ли той самият преднамерено, методично и целеустремено се стремеше към това. Ние според силите си съдействувахме за компрометирането му.

Гиго Таташвили

Завърших образованието си, върнах се в Грузия, нямаше от какво да живея и трябваше веднага да си търся работа. В западна Грузия акционерното дружество за чиатурски манган ремонтираше пътища; предложиха ми да снемам профила на местността край Чаладили и аз сключих договор с тях.

Наех двамина местни селяни да носят приборите и снаряжението. Една вечер, когато палатките бяха вече опънати и ние бяхме вечеряли, те помолиха да им изплатя възнаграждението. Срокът, за който ги бях наел, изтичаше и аз им платих. Мушнахме се в палатките си и заспахме. На сутринта не намерих нито работниците, нито конете. Конете бяха откраднати, работниците — изчезнали. Местността беше безлюдна, на десет-петнайсет версти наоколо имаше само блата, над които се носеха облаци маларични комари. Багажът преди едва го мъкнеха двата товарни коня. Какво да правя сега сам, и то обременен с немска измерителна оптика, която по ония времена струваше много скъпо? Натоварих се със сандъците и тръгнах през блатата с надеждата да намеря поне някаква пътека.

Вече преваляше пладне, когато излязох на силно разкалян междуселски път. Но какво ми струваше това! От сандъците и ремъците вече не чувствувах плещите си. Краката ми бяха изранени до кръв. За умората да не говоря. На всичко отгоре, лутайки се през блатата, бях загубил часовника си. Хубав часовник — „Павел Бурѐ“. Седнах край пътя и зачаках да мине каруца или да се зададе някой с коне.

Сума време седях така — не мина жива душа. Само една куца старица с детенце в ръце. Проклинах себе си и целия божи свят, но по-добре да бях киснал в тая кал още три дни и три нощи, отколкото да стане това, което стана. Човек никога не знае какво го чака! Било ми писано да срещна самия Дата Туташхиа!

В тази проклета от бога нощ се случи голямо нещастие. После толкова ме влачиха по участъците и в жандармерията, колкото някои не са ходили и в службата си. Минаха десет, петнайсет, двайсет години, а съвестта все ме мъчеше. Търсех си оправдание и не го намирах. Разкаяние потискаше душата ми, а нямаше пред кого да се открия, пък и не бях склонен към откровеност. Оттогава измина повече от половин век. С времето човек всичко си прощава, с всичко се примирява, за всичко намира оправдание. Вече не ми е толкова тежко да си спомням истината и ще ви разкажа всичко, както си беше.

… Свечеряваше се, а нямаше откъде да чакам помощ. Спомних си, че на седем-осем версти има духан. Бях се отбивал там много пъти и веднъж даже бях нощувал. Този духан носеше името на стопанина си — Дуру Дзигуа. Нямаше повече смисъл да седя и се потътрах по пътя. Набитите ми, подути нозе горяха в ботушите, които изведнъж ми станаха по-тесни и по-тежки. Събух се — още по-зле. Не бях свикнал да ходя бос, изранената кожа на краката ми пареше, сякаш бях влязъл в солена вода.

Като изминах към две версти разбрах, че ако не изгрее луната, няма да мога да направя и крачка в тъмнината. И в този миг дочух тропот на копита. Но не радост, а страх ме обзе. Ами ако ми се е счуло? И наистина, всичко стихна. От отчаяние ми идеше да се бия по главата. Повървях още малко, вслушах се — ясно дочух чаткане на копита и гласове. Седнах край пътя и зачаках; в този миг на света нямаше по-щастлив човек от мен.

… Бяха двамина. Вървяха пеша, но единият от тях водеше за юзда кон. Когато наближиха, видях, че единият е монах — събирал пожертвования за някакъв манастир, както ми каза по-късно. Другият беше богато облечен млад човек. Под разкопчания му ямурлук блестеше златен кинжал, а отстрани имаше маузер в дървен инкрустиран кобур. Акционерното дружество имаше собствена милиция и отначало помислих, че този човек е от нея. На ръст не много висок, широкоплещест, добре сложен, изглеждаше много силен. Този млад човек, както скоро научих, беше Дата Туташхиа.

Когато се изравниха с мене, аз се надигнах и ги поздравих. Монахът спря и попита дали не се нуждая от нещо. Туташхиа дори не забави крачка, сухо се поклони и продължи нататък. Ала на мен монахът не ми трябваше, необходим ми беше конят на Туташхиа и аз извиках:

— Почакай!… Какво минаваш като през турски гробища?…

Спря се.

— Какво желаете, господине? — съвсем доброжелателно запита той. В западна Грузия всички са вежливи, всички са доброжелателни. Гощават доброжелателно; навярно и глави секат също така доброжелателно.

Обясних му положението си и го помолих да ми отстъпи коня, за да закарам приборите до духана на Дуру Дзигуа.

— С нищо не мога да ви помогна, господине — каза Туташхиа и продължи пътя си.

Слисах се. Това беше единственото спасение и то ми се изплъзваше.

— Вие ме изоставяте в беда в този пущинак — закрещях аз.

Той пак се спря, сега вече доста далеч от мен, и пак се замисли.

— Пожали го, и той е божие чадо — рече монахът. — Помогни му и господ ще те възнагради за доброто дело.

Туташхиа се усмихна и продължи пътя си, а монахът потъпка на място, после се върна при мене и се натовари с половината от багажа. Не бяхме извървели и десетина крачки, когато Туташхиа се огледа и започна да затяга ремъка на коня… „Сега ще му се метне и дим да го няма“ — помислих аз, но той ни изчака, взе товара ни и го преметна през седлото.

— Заповядайте, господине, качете се. — И ми помогна да се кача на седлото.

Разбирах, че е неуместно и дори опасно да благодаря и мълчах. Явно, и монахът го разбираше. Туташхиа също мълчеше. Едва след известно време пророни:

— Принудихте ме все пак!

— Бог е милостив — рече монахът, който бе доловил разкаяние в думите на абрага.

— Исках да кажа, че напразно съм ви съжалил, отче! — уточни Туташхиа.

Монахът се прекръсти, а аз мълчах от страх да не ядосам абрага. Ще ме свали от седлото, че и товара ще хвърли. Слава богу, от такива страдания ме избави. „Какво пък, свят широк — мислех аз, като се мъчех да го оправдая, — всеки си има свои представи за добродетелност. Този човек е такъв, какъвто е, и толкоз.“

От храсталака край пътя изскочиха кози. След тях с викове и подсвиркване се носеше Дзоба, момчето на кръчмаря. То рязко спря пред нас и се поклони на всекиго поотделно. Туташхиа го попита за нещо и Дзоба, като взе поводите, отвърна:

— Минаха вече, чичо Дата. Чак утре по пладне ще се вестят.

Аз нищо не разбрах, защото не чух въпроса на Туташхиа — квакане на хиляди жаби ме оглушаваше. И как квакаха, пущините! Всяка посвоему!

Дзоба беше много отракан малчуган. И по-рано ме смайваше природната му интелигентност. Без чужда помощ се беше научил да чете и да смята и даже учеше по-голямата си сестра Кику. Но Кику беше глуповата. Грацията и красотата се съчетаваха у нея с някаква особена ограниченост. Тази особеност беше твърде недвусмислена. Как иначе да си обясня въпроса, който Кику веднъж ми зададе:

— Ами вярно ли е, че децата се раждат, защото жените и мъжете лягат в едно легло?

Слисах се. Питаше ме почти непознато момиче на четиринайсет-петнайсет години. Трябваше да отговоря, че е наистина така. След около час тя отново ме запита: ами как точно става това? Очите й блестяха и се виждаше, че всичко знае, но иска да види как ще се измъкна. Дали е просто глупавичка, или й има нещо… Глупавите жени са леснодостъпни. Мъжете инстинктивно чувствуват това и за посетителите на бащиното й заведение Кику беше много примамлива. С една дума, всичкият ум и способности, с които бог бе дарил семейството на Дуру Дзигуа, бяха отишли у Дзоба, а Кику, както впрочем и самият Дуру Дзигуа, бяха останали онеправдани.

Веднъж Дзоба видя в ръцете ми малка книжка стихове. Дадох му я. Не мина месец и пак се случих в духана. Дзоба знаеше всички стихове наизуст и с какво чувство ги декламираше!… Той помагаше на не особено грамотния си и простоват баща да пресмята разходите и приходите. Момчето никога не беше виждало параход и веднъж ме попита как изглежда. Разказах му и му обясних как се движи. Той седна и нарисува един параход. На рисунката имаше подробности, за които изобщо не бях споменавал. — „Откъде знаеш всичко това?“ — „Иначе не може да бъде!“ — отвърна той. Дзоба бе чувал, че има училища и мечтаеше да завърши гимназия. Дуру имаше брат в Кутаиси и веднъж бе обещал на сина си, че ще го изпрати при чичо му да учи. Момчето искаше да стане художник.

— Е, как я караш, братле? — Туташхиа порови в джоба си и измъкна парче молив.

— Благодаря, чичо Дата, живеем по малко.

— Виж, донесъл съм ти молив.

Дзоба грабна моливчето и го наплюнчи.

— Ами хартия… нямаш ли хартия, чичо Дата?

— Виж, хартия нямам, но другия път непременно ще ти донеса.

Момчето се усмихна и изразът на лицето му изведнъж се промени.

— Ще ми донесеш! Ти никога не ме лъжеш. А пък баща ми откога ме е залъгал: ще идеш, вика, в Кутаиси, в гимназията…

— Аз ще ти дам хартия, Дзоба. Много хартия, цяла тетрадка — обещах на малкия.

Духанът се намираше на кръстопът и беше единственото убежище в цялата околност. Освен него Дуру Дзигуа имаше и парче орна земя. Стопанинът беше и бюфетчик, и готвач — жена му отдавна бе умряла. Кику шеташе, переше, сервираше и се грижеше за спалните стаи. Дзоба изпълняваше дребни поръчки, но рядко, повече се въртеше в духана, учеше тънкостите на кръчмарския занаят.

— Много ли гости имате? — попита Туташхиа, когато духанът се показа.

— Само трима. Ето че идвате още трима. Ставате шестима. Ще сложим в стаите още по един дюшек и ще си починете царски — обнадежди ни Дзоба.

Чудна работа: по тукашните пътища човек можеше с часове да върви, без да срещне жива душа. Но кръчмата винаги имаше посетители. При входа Туташхиа попита Дзоба:

— Кои са ония вътре?

— Бодго Квалтава и двама от хората му.

„Бодго Квалтава и двама от хората му“ — сякаш гръм ме удари. Че това са ония разбойници, които бяха ограбили в Поти една гръцка шхуна, задигнали всички пари и скъпоценности. Може, разбира се, това да е друг Квалтава. Но такова съвпадение?

Дата!… Той явно се крие от някого или се опасява от нещо… Дзоба му бе казал, че ония няма да минат до утре по пладне. Кои са те?… В края на краищата не е задължително този Дата да е непременно абрагът Туташхиа. Но защо тогава мисълта за Дата Туташхиа не излиза от главата ми?…

Като чу за Квалтава, Дата Туташхиа се заколеба. Той не бързаше да прекрачи прага, отдръпна се, пусна пред себе си монаха, помая се още малко и като че махна с ръка — щом си дошъл, влизай! — скри оръжието, загърна се по-добре с ямурлука и последва монаха.

Влязох и аз.

Духанът представляваше едно доста широко помещение с по четири стола край стените и малкия тезгях на Дуру в левия ъгъл. Две врати в единия край на помещението водеха към стаите за гости. В същност нямаше врати, а само отвори. На другия край се намираха кухнята и двете стаи, в които живееха стопаните. Щом Туташхиа престъпи прага, кръчмарят Дуру излезе иззад тезгяха, дойде съвсем близо до Дата и тихо каза:

— Добре дошъл, Дата батоно! Заповядайте.

В този миг се появи и Кику, застана до баща си, поклони се като стопанка на къщата и се вторачи в моите сандъци.

Дуру явно не искаше особената му почтителност към Дата Туташхиа да бъде забелязана от другите, но аз стоях наблизо и не ми убягна, че се държеше раболепно пред абрага. Кръчмарите посрещат обикновените гости с преувеличена учтивост, а знатните посетители — с онзи непресторено искрен възторг, с какъвто Дуру посрещна Туташхиа.

— Кога минаха? — полугласно попита Туташхиа и аз разбрах, че там, на пътя, той не бе чул отговора на Дзоба, пак заради тия проклети жаби.

— Отидоха си, отидоха си, Дата батоно. Най-рано утре по пладне да дойдат. — Дуру повтори отговора на Дзоба. — А тия не знаят как изглеждаш, питаха не съм ли виждал някога Дата Туташхиа. Върви при гостите — заповяда Дуру на дъщеря си — и се усмихвай, както му е редът… Все да те учи човек.

— Те имат много пари, страшно много. — Очите на Кику заблестяха весело и алчно.

Подозренията ми се потвърдиха. Моят спътник наистина беше Дата Туташхиа, а Бодго Квалтава и хората му — прочутите разбойници.

Квалтава и хората му се бяха разположили на масата така, че да не бъдат гърбом към вратата. По столовете им бяха преметнати ямурлуци. Два винчестера с вдигнати спусъци бяха опрени на масата, а трети — на стената. И тримата бяха въоръжени с маузери в дървени кобури и всеки имаше в пояса си пистолет и кинжал, богато инкрустиран със скъпоценни камъни. Бяха пременени като за празник, но погледите им не предвещаваха нищо добро. За пет секунди тия юнаци можеха да оставят на място цяла дузина хора.

Ние с монаха почти не познавахме Туташхиа и би било естествено всеки от нас да седне на отделна маса, но никой от двама ни дори не помисли за това. Мисълта, че седнахме на масата на Туташхиа, за да се скрием зад гърба му, ме развесели. Почувствувах се по-сигурен и можех спокойно да разглеждам опасните гости на кръчмаря Дзигуа.

Бодго Квалтава беше на около тридесет и пет години. Вторият — десетина години по-млад. А третият беше голобрад хлапак, висок и детински безцеремонен. Масата им пращеше от ядене, виното бе налято в огромни чаши и цялата им трапеза изглеждаше наежена и настръхнала, като разтревожен таралеж.

Не зная как се чувствуваше монахът, но за себе си ще кажа, че ме обземаше все по-силен страх. Забравих, че краката ми са изранени, че плещите ме болят и че съм смъртно уморен. Страхът връхлиташе върху ми и по едно време бях готов да скоча и да побягна, накъдето ми видят очите. Като игла ме прободе мисълта, че Туташхиа никак не се радва на нашата компания, че ей сега ще стане и ще се премести на друга маса. Очевидно и монахът се страхуваше от това. Ние едновременно погледнахме към Туташхиа — той беше спокоен и равнодушен. Неговото спокойствие се предаде и на мен. „Да вървят по дяволите — помислих си. — Ако ще да имаха и топове, а на шишовете да беше набучено човешко месо — защо да се страхувам, щом нищо лошо не съм им направил?“

Квалтава и приятелите му също ни оглеждаха внимателно, бавно местеха сънливи погледи по нас. После продължиха да вечерят и като че всичко се уреди.

А през това време Дзоба пренасяше едно по едно нещата ми. Големия тежък сандък влачеха заедно с Кику. После тя се запъти към нас, но я спря груб вик:

— Ей, момиче, ела тук. За какво са ти изтрябвали тия?

— Ей сега, батоно. Да видя какво желаят господата и ще дойда. Една минутка.

— Ти чуваш ли какво ти казвам? — пак закрещя Бодго Квалтава.

— Почакай, Бодго — намеси се най-младият, когото наричаха Куру Кардава. — Та ти не познаваш тия хора.

Но Квалтава не мислеше да отстъпва. И Кику разбра това. Тя повдигна очи, като да искаше извинение и за гостите, и за себе си, и побърза към масата на Квалтава.

Туташхиа като че изобщо не забеляза безцеремонността на Квалтава. На лицето му не можеше да се види и следа от раздразнение. Изглеждаше безразличен и потънал в себе си.

— Донеси ни още една кана вино — каза Квалтава на Кику. — И занеси една на ония там — той кимна към нас. — И дай още кашкавал.

През цялото това време третият, Каза Чхетиа, безочливо заничаше Кику и когато тя забърза към тезгяха, не се сдържа и възкликна:

— О-ох!

В тогавашна Мингрелия този възглас можеше да означава и възторг, и учудване, и страст. Но понякога и омраза.

Каза Чхетиа не можеше да отлепи поглед от Кику. Очите й и целият й вид навяваха представата, че току-що се е събудила и още се излежава в леглото.

Вече съвсем се стъмни. Дзоба запали свещи. Кику донесе кана с вино, друга кана — почерпка от Квалтава — сложи на нашата маса и пак попита какво бихме пожелали за вечеря.

Не помня какво поръчахме ние с Дата. Монахът се отказа от ядене и поиска да му донесе само вода.

И пак, преди Кику да стигне до тезгяха, Квалтава й подвикна:

— Разчисти масата!… Прибери всичко! Остави само виното, краставиците и кашкавала. Забърши и донеси още една свещ.

Кику начаса изпълни всичко.

Каза Чхетиа се опита да надникне в деколтето й, но Кику бързо се прикри с ръка.

— Срамува се, виж я ти! — изкиска се Квалтава, като вадеше от джоба си тесте карти.

Каза Чхетиа плъзгаше поглед по шията, гърдите, бедрата на Кику.

— Засрамила се… няма що, богородица! За пет рубли ей тука гола ще се съблече — каза той, когато Кику се отдалечи.

— Хайде, стига! — сряза го Куру Кардава, най-младият от тях.

— Какво знаеш ти, зелен си още. На жената пари й покажи, за пари на всичко е готова. Породата им е такава. На всички им са къси краката. Загледай се — ще видиш — рече Каза Чхетиа и подхвърли към Квалтава: — Е, раздавай, ако ще раздаваш!

— Къси им са краката ли, викаш? — процеди Квалтава. — Щом донесат свещ, ще ги раздам.

— Да, по-къси, отколкото на мъжете. Затова се правят женските обуща с високи токове. Да им изглеждат по-дълги краката.

Дзоба донесе още една свещ. Квалтава наля вино, тримата пиха и почнаха да играят.

Най-после Кику донесе вечеря и на нас. Монахът си наля вода, добави малко вино от каната, извади от торбата си хляб и го надроби в паничката. Разбойниците много пиеха и играеха на големи суми. Бяха почнали да се препират и за малко щеше да се стигне до бой, но Куру Кардава отстъпи.

— Добре. Вземай двайсет и петте рубли и не се изсилвай толкова. Втори път няма да ти се размине.

Каза Чхетиа сграби парите с такъв вид, сякаш заканата на Куру се отнася за него. Квалтава не се намесваше и не откъсваше поглед от нас.

— Раздавайте. Ей сега се връщам — подхвърли той на приятелите си и тръгна към нашата маса.

Монахът се прекръсти и вдигна очи към него. Погледнах го в лицето и аз, но ми призля и наведох глава. Туташхиа все така не проявяваше ни най-малък интерес към Квалтава, но почувствувах, че се сви като пружина и всеки миг ще избухне.

— Бодго, идвай тука, ако ще играем, да играем! Какво търсиш там? — повика го Куру Кардава.

Срещнах погледа на Каза Чхетиа. Той ме гледаше, както бе гледал Кику. Само че там го привличаше плътта, а тука кръвта.

— Сега ще дойда. Играйте! — Квалтава стоеше пред Туташхиа. — Бих искал да знам защо не пиете виното, с което ви черпя?

Туташхиа наистина не бе се докоснал до виното. Аз също. Нали никой не беше ме канил. Пък и нямах никакво настроение да пия, исках само час по-скоро да си легна.

— Благодарим ви за почерпката. Много съжалявам, но аз не пия — каза Туташхиа.

Лявата вежда на Квалтава се изви и запълзя нагоре като камшик, който след миг ще изплющи.

Това не направи впечатление на Туташхиа. Той лениво дъвчеше парче месо. Квалтава премести върху мен преливащия си от наглост поглед.

— Пием, как да не пием? — засуети се монахът. — Ето, аз с вашето вино си подсилих вечерята.

Но Квалтава не му обърна никакво внимание.

— А ти защо не пиеш? — попита ме той.

— Как да ви кажа, и аз не трябва да пия. Но за ваше здраве — с удоволствие — неочаквано за себе си чух собствения си глас. Изпих на един път виното и обърнах чашата с дъното нагоре. Да не види бял ден, който ви мисли лошото.

Какво друго можех да направя?

— Ха̀ така! — рече Квалтава и рязко се обърна към Туташхиа. — Ти кой си?

— Мене ли питате? — без да вдига глава, попита Туташхиа.

— Тебе. Че кой друг?

— Пътник съм — отвърна Туташхиа.

Квалтава се смути и някак изведнъж омекна.

— Ще играеш или няма? — разнесе се раздразненият глас на Куру Кардава.

Пред Куру Кардава имаше купчина банкноти. На Каза Чхетиа пак нищо не му бе останало.

— Я ми дай, Бодго, хиляда рубли от моя пай. Загубих — рече Каза Чхетиа.

Те се намесиха твърде навреме. Квалтава вече трябваше да напусне масата ни, но не можеше да си отиде с подвита опашка, без да има той последната дума. Той пак щеше да се заяде с Дата и един бог знае какво можеше да се случи. Квалтава измъкна от вътрешния джоб на черкезката си дебела пачка пари, отброи хиляда рубли, надменно огледа всички ни и се върна на масата си.

Кръчмарят облекчено въздъхна.

Покрай нас се плъзна Кику със спално бельо в протегнатите ръце. Как можеше да ходи така — сякаш не докосваше земята!

— О-ох! — въздъхна Каза Чхетиа. — Да не се казвам Каза Чхетиа, ако не се съблече за пет рубли! — каза той, когато Кику изчезна зад завесата.

Тя веднага се върна и Каза Чхетиа я помами. Туташхиа бързо вдигна очи и тутакси отвърна поглед.

В камината запука суха цепеница, избухна пламък и весело затанцува огънят.

Каза Чхетиа сложи пред Кику една жълтица и като погледна към тезгяха — дали не го е видял кръчмарят, — рече:

— Виж тая жълтица! Искаш ли да бъде твоя? Една жълтица баща ти за цял месец не може да изкара. Съблечи се, покажи се гола и я вземай.

— Ти да не си пощурял? — Куру Кардава хвърли монетата към Каза.

Кику проследи проблясващата под пламъка на свещта жълтица и погледна изпод вежди гостите.

— Тебе какво ти става? Я не се бъркай! — Чхетиа скочи иззад масата.

Куру спокойно размесваше картите.

— Седни, за бога. Научи ме първо да се плаша, пък после ме плаши.

Квалтава сложи ръка върху рамото на Чхетиа.

— По-живо, момиче — извика Дуру. — Време е да постилаш леглата. А ти, Дзоба, ела ми помогни да донесем дюшеци.

— Виж какво, Куру — рече Квалтава, когато Кику излезе, — аз лично пет пари не давам да я видя, но всеки отговаря за себе си и не е твоя работа да му се изпречваш на пътя. Това го иска приятелството. Ако си говорим истината, ти си правият, а не Чхетиа. Барем да имаше някаква печалба от тая хубавица. Тогава нищо не можеш да възразиш. Парите са всичко. И жената е пари.

Играта продължи още по-буйно и ожесточено. Куру Кардава все печелеше.

— Залагам хиляда рубли — назаем! — заяви Чхетиа.

— Не, приятелю, такива обещания са вятър работа.

— Ще ти заема, па слагай суха пара, ако искаш.

Куру му наброи парите.

— Дължиш ми хиляда рубли. Бодго, ти си свидетел.

Каза Чхетиа погледна картите си и обяви петстотин рубли. На Куру Кардава това не му хареса, но премълча и даде на партньора си още две карти.

В духана се възцари тишина.

Дата Туташхиа с любопитство наблюдаваше играчите. Когато се разбра, че Каза Чхетиа е направил деветка и е спечелил залога, Туташхиа отново се обърна към камината. За някакви си три-четири минути купчината банкноти на Куру преминаха у Каза Чхетиа.

— Ето ти още една жълтица. — Каза Чхетиа отново извика Кику, сложи върху първата жълтица още една и ги побутна, към нея.

Куру пламна, но този път не каза нито дума. Явно поучението на Квалтава бе свършило работа. Той се обърна гърбом към приятелите си и започна да разглежда една невзрачна икона на стената.

— Ти, момиче, да не си си глътнала езика? Събличай се, щом си намислила — рече Бодго Квалтава.

Кику стоеше, без да помръдне, и само бързо-бързо мигаше.

Монахът стоеше гърбом към нея, нищо не виждаше, но чуваше всичко.

— Господи, помози! Господи, помози! Господи, помози! — прошепна той и три пъти се прекръсти.

Настъпи тишина, пълна с напрежение.

В камината запращяха дърва, но в тишината слабото им пращене прозвуча като изстрел. В задните стаи нещо глухо тропна. Сигурно Дуру и Дзоба местеха одър.

И пак тишина.

— Какви подлеци са само! — тихо, почти на себе си, проговори Туташхиа.

Че го каза, каза го, но ми се стори, че веднага си прехапа езика. Сякаш сам се прекъсна: я не дрънкай, абраг!

Да предложи подобно нещо на едно чисто петнадесетгодишно момиче, чийто баща му бе втълпил една преувеличена представа за силата на парите, можеше само един напълно пропаднал човек. Никой друг! Бях готов да проваля замисъла на Каза Чхетиа, но какво можех да направя сам и без оръжие, вътрешно неподготвен за такава крачка, неопитен в бой?

Кику стоеше, отпуснала глава, впила очи в монетите и аз чувствувах какви трескави усилия й струваше да събере волята и устойчивостта си. Разбираше го и Бодго Квалтава.

— На нея, виждате ли, това й е малко каза той. Погледнете я само. За две жълтици и потийският полицейски началник ще се съблече. Чуваш ли, момиче! Е, хубаво. Ето ти още една жълтица и се събличай… Мисли си, че се къпеш в Риони, от храстите те зяпат, а ти и хабер си нямаш.

Бодго Квалтава хвърли трета жълтица, сякаш хвърляше оглозгана кост на някое куче.

Каза Чхетиа взе монетата и я сложи върху първите две.

Кику цялата потрепери, и то така явно, че всички го забелязаха. Тресеше ме от собственото ми безсилие. Повече не биваше да чакаме.

— Трябва да се намесим — едва чуто прошепнах аз на сътрапезниците си. — Съгласи ли се един път, няма да я удържиш вече. Поти е на две крачки. Ще стане пристанищна проститутка. Някой трябва да се намеси!

Аз гледах към Туташхиа — и с настойчивост, и с упрек, и с молба. Той погледна монаха, премести поглед към мен и с престорено безразличие в гласа каза:

— Това не е моя работа. Няма да се намесвам. — Помълча малко и добави: — Нищо добро няма да излезе от това, само по-лошо може да стане. Ако това й е в кръвта, не можеш да го промениш. Ще направи каквото си иска, дори да си съдерете кожите. Никой не заслужава да се застъпваш за него.

Монахът слушаше, страхуваше се да пророни дума и когато Туташхиа замълча, изведнъж се обърна към Кику и пробърбори:

— Дъще моя, речено е: „Ако дясното ти око те съблазнява, извади го и хвърли го, защото по-добре е за тебе да погине една от телесните ти части, а не цялото ти тяло да бъде хвърлено в пъкъла.“

Разбойниците впериха очи в монаха, като се опитваха да проумеят думите му, но напразно. Кику не вдигаше глава — сякаш изобщо не беше го чула. Тя погледна към монаха едва когато той замълча, после обърна поглед към вратата, отдето трябваше да се появят Дуру и Дзоба. Чхетиа забеляза, че тя се вълнува.

— Затваряй си устата, стар пръч — тропна с крак той, — че на бърза ръка ще забравиш и вехтия, и новия завет.

Монахът се отпусна на стола като подкосен, сгуши глава между раменете си, сякаш очакваше удар, и стихна.

По лицето на Куру Кардава не се четеше нито злост, нито възмущение — той целият гореше от любопитство и възбуда:

— Какво иска тоя дядка, Бодго? Какви ги приказва?

— Ето, значи, каква била работата — проточи Каза Чхетиа, поразен от откритието си. — Срам я е от тях. Я се извърнете! — викна с такъв тон, с какъвто само преди минута навика монаха. — Де не сте виждали! Обръщайте се гърбом по-бързо!

Монахът нямаше нужда да се обръща. Той седеше с гръб към тях и покорно очакваше волята божия. Аз се подчиних с облекчение — поне нямаше да гледам тия отвратителни мутри. Туташхиа спокойно огледа и тримата и спря погледа си върху Кику, която още не отместваше очи от жълтиците.

— На кого говоря? — кипна Каза Чхетиа.

Туташхиа дори не мигна. Чхетиа се изправи зад гърба му и тихо каза:

— Я се обърни насам!

Туташхиа се поколеба, после леко изви глава. Монахът гребна от паницата и се вторачи в разкривеното лице на Каза Чхетиа.

— Къде гледам и на коя страна ще се обърна, си е моя работа. — Той с движение на раменете отметна ямурлука, който увисна върху гърба на стола.

Ръката на Каза Чхетиа се плъзна към маузера, но Туташхиа вече бе извадил маузера си от дървения кобур, без някой да забележи кога. И мигновено се чу изстрел. Наредените една върху друга жълтици, предназначени за развращаването на Кику, със звън се посипаха на пода.

Всички замряха.

Куршумът на Туташхиа мина под лакътя на монаха, профуча покрай слепоочието на Бодго Квалтава, смете жълтиците, остави драскотина върху края на масата и се заби в стената.

Обля ме студена пот.

Монахът застина с лъжица между зъбите.

Квалтава скочи, без да знае върху кого да се нахвърли.

Куру Кардава, засмян, гледаше ту Туташхиа, ту прясната драскотина на масата.

Каза Чхетиа се вцепени. Туташхиа все така през рамо погледна неканения гост, пъхна маузера в кобура, отхапа парче хляб и започна да дъвче.

Без да откъсва очи от монетите, посипани по пода, Кику бавно започна да ги събира, бавно се изправи, като ги стискаше в юмрук, трепна и като куршум излетя от стаята. Вратата се хлопна, скръцнаха портите на конюшнята и всичко стихна.

На вратата се появиха разтревожени Дуру и Дзоба.

— Какво стана? — попита кръчмарят.

— Всичко е наред, Дуру батоно, — беше, каквото беше — отвърна Туташхиа.

Каза Чхетиа се върна на масата си и започна да размесва картите. Отпусна се на стола и Бодго Квалтава. Само Куру Кардава все се усмихваше и въртеше очи.

Бащата и синът потъпкаха още малко на място и отидоха за дюшеци.

Играта се възобнови, но се виждаше, че никой не мислеше за нея. В духана се вмъкна Кику. Тя огледа всички, които бяха вътре, и като се убеди, че не са там нито баща й, нито брат й, притича към стаята на стопанина, надникна и там, ослуша се — никой от близките й не беше наоколо, стрелна се към масата на Квалтава и като хвана полите на роклята си, бързо я смъкна и остана гола.

Тя стоеше, с роклята в едната ръка, с другата прикриваше очите си. На светлината на свещите стройното й, гъвкаво тяло меко блестеше с млечна белота. Кику беше тъничко, пропорционално развито, изящно момиче.

Щом разбойниците извикаха Кику, Туташхиа разбра, че всичко, което трябва да стане, неминуемо ще стане. Обърна се с лице към камината и вече не помръдна. Бодго Квалтава под око погледна Кику. Куру Кардава почервеня, отпусна глава и машинално запрехвърля парите си.

— О-ох! — простена Каза Чхетиа и протегна ръка към гърдите на Кику. Палецът му предпазливо, сякаш изплашено докосна зърното. Кику изведнъж се сепна, навлече роклята си и изскочи навън.

Квалтава кимна към Куру Кардава, който седеше, без да вдигне глава, и се разсмя:

— Какво е зяпнал тоя момчурляк?

Куру само по-силно стисна устни.

Каза Чхетиа победоносно ни огледа.

— Е, казвах ли ви? Ще се съблече, и още как! — това бе подхвърлено към мене.

— За три жълтици и потийският старши ще се съблече — повтори Бодго Квалтава.

Кику се върна заедно с баща си и брат си.

Дуру забърза към тезгяха. Той явно нищо не подозираше и изглеждаше съвсем безгрижен, но Дзоба целият беше настръхнал.

— Върви да спиш, синко — каза Дуру.

Но разтревоженото момче се заинати и баща му строго повтори думите си. Дзоба трябваше да се подчини; нозете му сякаш едва го носеха.

Кику тичаше от стая в стая, постилаше леглата.

— Дуру, я иди да видиш конете — рече Каза Чхетиа.

— Веднага, Каза батоно, отивам! — с готовност отвърна Дуру, изтри чинията и тръгна към конюшнята.

— Ела тука, момиче — повика я след малко Каза Чхетиа.

Кику надникна иззад завесата.

— Какво искаш още?

— Ела тука, ти казвам… ще разбереш какво.

Тя се приближи.

Каза Чхетиа измъкна кесията си, развърза шнурчето и изсипа на дланта си златни монети. Бяха двайсет-двайсет и пет жълтици от по десет и пет рубли. Той бавно поднесе разтворената си длан, върху която проблясваше златото, току до очите на Кику, изсипа монетите обратно в кесията си и я пъхна в джоба.

— Видя ли ги, а?… Ела при мен тая нощ и тия пари всичките ще бъдат твои!

Погледнах Кику. В очите й блестеше алчност, по-силна, отколкото в очите на Каза Чхетиа.

— Ще дойдеш ли?

Тя помълча.

— А какво ще правя при тебе?

— Каквото правят жените при мъжете — усмихна се Каза Чхетиа. Тя се смути и тръгна към стаята си.

— Монахът набързо се помоли и отиде да спи.

Никога не съм бил смелчага и не съм търсил слава на луда глава. Винаги съм бил предпазлив и разумен, но сега сякаш нещо ме носеше към ръба на пропастта. В главата ми мигом се появи план за действие. Казах на Туташхиа:

— Дата Туташхиа! Много хубави неща съм чувал за вас. Вие се ползувате с репутацията на честен, справедлив човек. Защо сте безразличен към това зло? Та тука загива човек!

Туташхиа ме погледна, явно само заради това, че бях назовал истинското му име. После премести поглед към разбойниците, пак само за да разбере дали са чули думите ми. Едва след като се убеди, че никой нищо не е чул, ми каза:

— Не е моя работа. Моя е само когато нещо ме засяга лично. Никой не заслужава да се намесва човек заради него. Кику ще отиде при него тая нощ. Ако се намеся, може и да не отиде. Но после пак ще върши каквото си иска и ще направи още по-лоши неща… Не се меся вече за такива работи.

Аз се хвърлих към Каза Чхетиа и завиках:

— Какво правите? Как не ви е срам?! По-добре насила… Чувате ли?! По-добре да я изнасилите.

Приятелите му ме оглеждаха с интерес като пале, разлаяло се, кой знае защо, докато Каза Чхетиа не ме награди със звънка плесница и не се зае отново с картите.

Туташхиа пушеше лулата си, пускаше причудливи кълбета дим и изглеждаше потънал в някакви свои мисли.

Едва се довлякох до стаята си, паднах на леглото и заплаках.

Скръцна пътната врата на духана, тракнаха резетата. Уплаших се, че Дуру ще чуе хлипането ми, ще заподозре нещо лошо, а тези мерзавци ще решат, че нарочно искам да предупредя стопанина и тогава с мен ще бъде свършено. Преглътнах сълзите си.

През прозореца се виждаше чистото, обсипано с ярки звезди небе. Една звезда се откъсна, пресече небосклона и угасна.

Налегна ме умора, напрежението ме скова и аз заспах.

Не зная колко време е минало. Изскърца нечий нар и се събудих. Откъм постелята на монаха се носеше невъзмутимо хъркане. Туташхиа лежеше под ямурлука несъблечен и гледаше в тавана.

Като червей в дърво ме гризеше мисълта: ще дойде ли Кику да вземе обещаната кесия?

Стаите бяха разделени със стени от кестен. Квалтава и приятелите му бяха заедно. Чуваше се шепот и мощно пиянско хъркане. Не успях да разбера за какво си шепнеха.

Пропяха среднощни петли. Туташхиа се надигна, натъпка лулата си, запуши. После спря да пуши, пак се зави с ямурлука и си легна.

Мина още около час. В съседната стая някой тихо попита:

— Кой е там?

— Аз съм! — сподавено прошепна Кику.

Гласът й звучеше така, сякаш някой я беше хванал за гърлото и я бе принудил да произнесе тези думи.

Зад стената се дочу говор, суетня, после стихнаха и Каза Чхетиа рече:

— Влизай, мила, защо стоиш там?

Туташхиа се приповдигна и отново напълни лулата си. Монахът се завъртя и затихна, като се ослушваше.

По стъпките разбрах, че Бодго Квалтава и Куру Кардава преминаха от стаята в салона и оставиха своя приятел сам.

— Влез, момиче, влез, защо стоиш там? — повтори Каза Чхетиа и отново се възцари тишина.

— Върви, вика те, не чуваш ли? — Това бе гласът на Бодго Квалтава.

Пак тишина.

— Не зная как… страхувам се — дочух гласа на Кику.

— Че то няма какво да знаеш. Ела при мене, милинка, хайде! Ела, ела…

Туташхиа стана, оправи си черкезката, стегна колана с кинжала, затъкна револвера и маузера.

— Дайте ми револвера. Ще ви помогна… ако мога — помолих го.

Не ми отговори. Повторих молбата си, но той мълчеше, сякаш не бе ме чул.

Нарът в съседната стая силно изскърца.

Туташхиа дръпна спусъка на револвера и ми го даде.

Докато бях без оръжие, струваше ми се, че на яростта ми не й достига само спусък и куршум. Но щом усетих допира на смъртоносния метал, мравки пробягаха по тялото ми; смъртта — своя ли, чужда ли — сякаш лъхна в лицето ми… И веднага скрих револвера в джоба си.

— Момчето на кръчмаря обикаля наоколо — пошепна ми Туташхиа. — Сега ще стане нещо още по-лошо. Сигурен съм. Аз си отивам.

Той нахлупи калпака си, оправи полите на черкезката и наметна ямурлука. Не очаквах това от него! Бях уверен, че съвестта му се е пробудила и ще се намеси.

От съседната стая долетя слаб писък.

В салона се дочу забързано тътрене на чехли и веднага след Дзоба се появи Дуру със свещ в ръка.

— Кику! Къде си? — завика той. — Веднага излизай оттам! Чуваш ли? Излизай! Боже мой! Какъв позор!… Как ще живея сега…

— Задръжте тоя кучи син! — закрещя Каза Чхетиа. — Ако се вмъкне тука, ще го заколя като свиня!

— Казвах ли ви аз? Защо се забъркахме в тая мръсотия? — каза Куру Кардава.

— Боже мой! Какво направихте с мене, мерзавци! — пак занарежда Дуру.

— Изчезвай оттука, говедо! На кого се нахвърляш, парцал такъв! — Бодго Квалтава прегради пътя на кръчмаря.

Куру Кардава последва примера на по-стария си приятел. И двамата измъкнаха маузери.

Кръчмарят престана да се щура, замря за миг, отстъпи назад и изхвръкна от стаята, като си остави чехлите.

Туташхиа стана, за да излезе от стаята.

— Ти каза, че тук ще стане и нещо по-лошо — обади се неочаквано монахът. — А пък бягаш. Значи, си страхливец!

— Страхливец? — извърна се Туташхиа.

— Който не служи богу, който не е направил за хората онова, що е могъл, който в беда не е подал ръка на чадото божие, е страхливец и се е обрекъл на самота. Щом си се отвърнал от хората, тогава и ти не им трябваш и съдбата ти е да бъдеш преследван звяр! — завърши спокойно монахът.

Туташхиа ме отстрани от пътя си, влезе в салона, без да бърза, дойде до входната врата и хвана резето.

Дзоба се вкопчи в ямурлука му.

— Чичо Дата, не си отивай… не си отивай, чичо Дата, ще загинем!

Туташхиа се вкамени. Стана много тихо.

Дата Туташхиа се славеше като необикновено смел и решителен човек. Друго мнение за него не бях чувал, пък и нямаше… Но в тази минута той се страхуваше да се обърне, за да не види очите и лицето на Дзоба. И не се обърна.

— Трябва да си отида оттук! — упорито и злобно, сякаш уговаряше себе си, каза той.

Отмести резето и излезе от духана. Обляно в сълзи, детето викна подире му:

— Ти ни изостави, чичо Дата. Защо не ни спаси?… Защо не ни помогна?… — Момчето повтаряше тези думи дори когато Туташхиа не можеше да го чуе — той оседлаваше коня си.

Всичко останало стана за някакви си десетина секунди. Кръчмарят се втурна в стаята със заредена двуцевка в ръце.

— Пуснете дъщеря ми, кучи синове! — закрещя той и изстреля един куршум.

Куру Кардава изпусна маузера и се хвана за дясното рамо.

Бодго Квалтава се прицели в кръчмаря.

— Не стреляй, Бодго!… — извика Куру, но Квалтава стреля два пъти.

Кръчмарят се строполи на пода, хвана се за корема и се затъркаля в гърчове.

— Какво направи, Бодго… Защо уби невинния човек? — промълви Куру.

— Нямаме време сега! — отвърна Квалтава и закрещя: — Каза, остави тая пачавра… Бързо се обличай!… Куру, обличай се!… Чуваш ли?…

— От кого бягаме? — Каза Чхетиа излезе от стаята, като се обличаше вървешком и запасваше оръжието си.

Дзоба коленичи и с ужас се загледа в умиращия си баща.

От стаята на Чхетиа излезе Кику. Тя стъпваше бавно, гледаше някъде в пространството през всички ни и бъбреше:

— Ето парите, татко! Много пари. Ето ги парите, татко!… — и разтърсваше кесията на Каза Чхетиа.

Дуру изхърка:

— Ти ни разсипа… Ти си виновен… Дата Туташхиа…

Не пророни повече нито дума, затихна и предаде богу дух.

Бодго Квалтава и Каза Чхетиа се вцепениха, като чуха името на Туташхиа. Куру Кардава, забравил болката в рамото, гледаше към прага, където току-що бе стоял абрагът.

Откъм двора долетя тропот на копита. Препускаха няколко коня.

Бодго Квалтава вдигна спусъка на маузера и изскочи от духана…

Приятелите му го последваха.

— Той отведе конете ни!

— Защо вземаш конете ни, Дата Туташхиа!

— Веднага ги върни!

— Ще стреляме!

— Вие сте нищожества, които ги бива да стрелят само по един стар кръчмар. По мен не смеете, негодници! Не ви стиска, кучета крастави!…

Това излезе истина… Разбойниците нито веднъж не стреляха, нито помислиха да го преследват. Те стояха до вратата на духана неподвижно и гледаха как Дата Туташхиа откарваше конете им.

Каза Чхетиа се втурна в духана, взе от обезумялата Кику кесията си и се хвърли да догонва приятелите си.

Те изчезнаха и повече не се видяха.

Дзоба вече идваше на себе си и пак се заля в сълзи. Кику, без дори да усети, че са й взели кесията, викаше баща си и му предлагаше парите, като все така гледаше някъде в пространството.

Аз се върнах в стаята. Монахът изобщо не беше ставал от леглото си.

— Ставай, отче! Не е време за спане в деня на Страшния съд!

— Когато човек съгрешава, бог е ням.

Изнесохме дюшека на Дата Туташхиа в кръчмата и сложихме на него покойника.

Двата куршума бяха улучили Дуру в корема. Монахът започна да се моли.

Присви ме корем и излязох на двора. Нощта беше спокойна. На небосклона с червеникава светлина гореше зорницата.

Спомних си, че в джоба си имам револвер. Без всякакви колебания го хвърлих в нужника и изведнъж ми олекна. Ако направят обиск, няма да намерят у мене оръжие. И до ден-днешен не мога да разбера как мисълта дори не да стрелям, а само да извадя оръжие, е могла да ми дойде наум. Изглежда, нещо ми беше подсказало — ако окажа съпротива, свършено е с мене.

Никому не се умира.

Прекарах в тоя край още година, а може би и повече. След тази нощ Кику се побърка. Няколко месеца по-късно Дзоба я намери в гората, седнала под една елша. Мъртва. Умряла, както си седяла.

Не зная какво е станало с Дзоба после. Разправяха, че го бил взел чичо му от Кутаиси.

Навярно така е станало.

Граф Сегеди

… По това време Мушни Зарандиа вече заемаше длъжността офицер за специални поръчения. Ние бяхме повикани от наместника, явихме се в определеното време и бяхме приети незабавно. В кабинета на наместника ни очакваше пристигналият от Петербург полковник Сахнов, един от помощниците на шефа на жандармерията. Неговото присъствие не ме учуди, тъй като от три дни той пребиваваше в Тифлис, макар че не ни се обади. Това, изглежда, не се дължеше на пренебрежението, с което се отнасяше към мен. Знаех за пристигането му от донесенията на агентурата. По това време в Закавказието не ставаше нищо дотам забележително, че да предизвика визитата на такава важна персона. Затова инкогнитото на полковник Сахнов възбуди любопитството ми. Разликата между нас в служебната йерархия беше малка и нямаше значение за мен. Освен това Сахнов беше твърде лекомислен човек; неведнъж ми се бе случвало да се убеждавам в неговата ограниченост. Високото положение, което заемаше, се дължеше на това, че като кръщелник на великия княз му се прощаваше всичко. В заключение ще кажа, че когато по-късно Сахнов си подаде оставката, неговото място в Петербург зае Мушни Зарандиа. Дейността на Зарандиа в Петербург започна именно от тази длъжност.

Не ми убягна, че сериозността на наместника беше престорена. Тайнственият израз на Сахнов можеше да предизвика само усмивка. Нямаше съмнение, че наместникът и полковникът възнамеряваха да проведат много важно съвещание. За да привлекат вниманието ми, едва ли беше необходимо да разиграват подобна комедия. Явно тя бе предназначена за Зарандиа. Но, за свое нещастие, авторите на този фарс не знаеха с кого имат работа. Само веднъж погледнах Зарандиа и ми стана ясно, че той разбира всичко. Вече знаеше накъде да насочи събитията. Казвам „да насочи“, защото не си спомням начинание, в което интересуващите го неща да не се развият така, както желаеше той самият. Почувствувах съжаление към наместника и Сахнов и собственото ми добросърдечие ме зарадва — нали снизхождението към глупците е най-верният признак за добродетелност. Стана ми по-леко на душата, макар че против всички правила наместникът не беше ме осведомил предварително какво ще разискваме и дори когато влизах в кабинета му, не знаех за какво ще се говори. За да дам известна представа за състоянието си, ще кажа, че ме бе овладяло безгрижно любопитство: предчувствувах, че ще се забавлявам.

Разменихме си любезности и светски новини от Петербург и Тифлис, след което началникът предложи да започнем, като помоли Сахнов да ръководи нашето малко събрание.

— В каква родствена връзка се намирате с престъпника Туташхиа? — веднага запита полковникът Зарандиа.

Такова начало не очаквах дори и аз. Зарандиа беше явно зарадван от глупостта на питащия.

— Моят баща и майка му са брат и сестра — спокойно отвърна той. И двамата сме израсли в семейството на моя баща. Дата Туташхиа и неговата сестра Еле останаха сираци още от ранна възраст. И макар с него да сме израсли като родни братя, трябва да ви уведомя, че откакто е станал абраг, не съм го виждал нито веднъж и няма да го видя, ако служебният ми дълг не изисква това.

Вторият въпрос, който трябваше да зададе човек с толкова беден ум като Сахнов, беше: в какви отношения са били по това време Зарандиа и неговият братовчед, станал след това абраг. Но Зарандиа успя да предотврати въпроса, който Сахнов още обмисляше. Полковникът изглеждаше като човек, комуто са издърпали стола тъкмо когато се е готвел да седне. По подобен начин при други обстоятелства Зарандиа няколко пъти бе постъпил и с мен. Той обясняваше това с желанието да спести време, а в същност се стремеше да обърка мислите на противника. Сега, в беседата със Сахнов, това му се удаде във висша степен. Полковникът дълго не можа да преодолее своята обърканост, но като дойде на себе си и погледна в разгънатото пред него листче, попита:

— Истина ли е, че братята на арестувания от вас евреин-контрабандист са поднесли на жена ви брилянтни обеци на стойност пет хиляди рубли?

— Абсолютна истина! — Зарандиа разтвори чантата си и започна да рови в нея.

— Сахнов се развесели, погледна наместника, после с укор се взря в мен и като се обърна към Зарандиа, понечи да го попита още нещо… но не успя. Зарандиа му подаде някакъв документ, който бе измъкнал от чантата си.

— Тази операция осъществихме през май — каза той. — По време на следствието, вече през септември, братята на евреина-контрабандист ми предложиха рушвет. Предложението беше направено в такава форма и при такива обстоятелства, че ми бе невъзможно да ги изоблича в зъл умисъл. Да ги накарам да ми предложат рушвет по-откровено, би означавало да се поставя в положението на виновен. Единствената възможност, която ми оставаше, беше да ги обнадеждя, като им кажа, че брат им поради незначителността на обвинението ще се отърве, за щастие, само и единствено с две години затвор. След това ги оставих да вървят, където им видят очите. След три дни, пак през септември, жена ми получи обиците, за които се говореше толкова неопределено. Научих го след една седмица, а няколко дни по-късно, на трети октомври, нотариусът в Кутаиси състави и завери този документ.

Документът вече обикаляше от Сахнов и наместника към мен. Кутаиският нотариус удостоверяваше връщането на обиците на евреите.

— Аз се засмях. Наместникът пийна малко вода от чашата и тихо каза на Сахнов:

— Il vous assure qu’il est un vrai diable![1]

Самият Зарандиа добре знаеше какъв е и колко струва. Той не се нуждаеше от ходатайството на наместника.

— Господин Зарандиа, надявам се, че не ви е засегнала допуснатата в нашата беседа неловкост, която беше само неизбежна формалност? — попита наместникът.

— Безусловно не! — възкликна Зарандиа и в кабинета настъпи мълчание.

Наместникът погледна Сахнов веднъж, дваж, сякаш искаше да попита защо мълчи господин полковникът. Сахнов прелистваше книжата си, явно желаейки да каже: ето, свършвам и ще преминем по-нататък. Мушни Зарандиа излъчваше доволство. Опитвах се да разгадая защо беше необходимо това съвещание, обвито с такава тайнственост. Та Сахнов не беше дошъл тук от Петербург, за да задава на Зарандиа наивните си въпроси.

Най-после полковникът събра мислите си, изкашля се и изрече:

— Вътрешното положение в империята е такова, че е необходимо по възможност по-бързо да се завършат всички изоставени или отложени дела. В подведомствената ви област безчинствуват шайки разбойници, не по-малко от двайсет на брой, а също така и безброй лица, които злочинствуват самостоятелно. Всички усилия, предприети, за да се въдвори спокойствие, не са довели до нищо. С какво може да бъде оправдан подобен неуспех?

Сахнов очакваше аз да отговоря на този въпрос. Веднъж на два-три месеца нашето ведомство изпращаше в Петербург доклади и той бе осведомен по всички въпроси. Но искаше нови разяснения. Не си позволих подробности и отговорих лаконично:

— Първо, ние се борим срещу бандитизма с остарели, негодни средства. Второ, борбата се води едновременно от няколко ведомства: полицията, жандармерията, военното окръжие, а всъщност — от нито едно. Действията на споменатите ведомства често си противоречат и затова са безуспешни. И трето, бандитите са обградени от съчувствието на народа, намират в него надеждна опора и се ползуват от неговата помощ. Ние сме напълно лишени от подобна подкрепа. Четвърто, с тази борба се занимават хора с ограничени способности и беден ум, докато всеки от бандитите е смела личност, с богат опит. Казвам — личност. Разбойниците, които по ум и душевност не превъзхождат своите преследвачи, ги излавяме лесно. За последните пет години са заловени около петдесет такива!

— Вие на какво мнение сте? — обърна се Сахнов към Зарандиа.

— Казаното от негово сиятелство произтича от дългогодишни наблюдения и многократно проверен опит. Смятам съображенията на негово сиятелство за безспорна истина.

Физиономията на Сахнов се изкриви в гримаса: какво търси тука този йезуит? Изразът му не убягна от очите на наместника и той цял почервеня. И не защото отговорът на Зарандиа го беше засегнал, а защото всичко, за което бях говорил, само повтаряше безбройните доклади, които с одобрението на наместника се изпращаха в Петербург. Гримасата на Сахнов, адресирана към наместника, принизяваше неговото мнение.

— Графът е прав! — произнесе наместникът с твърд глас.

— И на мене ми се струва така — прибързано се съгласи Сахнов и като помълча, заговори, сякаш решавайки за себе си: — И тъй, трябва да се промени начинът на борба с бандитизма, да се предаде тази работа само на едно ведомство, да се подкопае опората на бандитизма сред народа, като се лишат бандитите от народното съчувствие и се привлекат към работата ни хора мислещи и с богат опит.

За да се направи подобно умозаключение след всичко, което бях казал, не се изискваше голям ум. Изводът, очевиден и достъпен, вече лежеше на повърхността. Пък и както вече казах, бяхме изпращали в Петербург доклад след доклад. И все пак съобразителността на Сахнов ме озадачи, докато не забелязах как той скришом наднича в книжата си, сред които погледът ми фиксира познати страници от нашите доклади.

— Събрали сме се тук, за да намерим изход от това положение. Очаквам вашите съображения, господа — Сахнов впери поглед в наместника.

— Графът в докладите си недвусмислено насочваше вниманието на всички ни върху действителното състояние на нещата. То е известно и на вас, но ако негово сиятелство пожелае, можем да го изслушаме отново.

Досадно ми беше да говоря за неща, за които бе говорено, писано и докладвано хилядократно. Принуждаваха ме да преливам от пусто в празно и аз, едва сдържайки се, казах:

— На наместника на негово величество в Кавказ трябва да бъдат предоставени специални пълномощия. Това ще ни позволи да действуваме всеки път според ситуацията и ще ни осигури успех. Негово императорско величество няма да откаже тази привилегия на своя наместник, ако бъде спазена една тънкост — началникът на жандармерията трябва да потвърди необходимостта от специални пълномощия първо пред министъра на вътрешните работи, а после и пред негово величество. За да стане това, вие трябва да споделите възгледите ни по този въпрос и да убедите началника на жандармерията в целесъобразността на нашите претенции.

— Какви специални пълномощия имате пред вид?

— Наместникът трябва да получи правото да амнистира минали престъпления на бандити и право да ги помилва. Заповедта на наместника за помилване трябва да има силата на закон.

Сахнов се замисли и явно от желание да се покаже любезен се обърна към Мушни Зарандиа:

— А вие как мислите?

— Господин полковник! Аз смятам, че заключението, което направихте от думите на негово сиятелство граф Сегеди, определя нашите постъпки и ни дава програма, с която не можем да не се съгласим. Ако разрешите, ще си позволя само да разгърна вашата мисъл, да й придам яснота и форма единствено с тази цел, да я направя отчетлива и разбираема докрай за самия себе си…

— По-късно, господин Зарандиа… Друг път! — спря го Сахнов.

— Бих помолил господин полковника да позволи на господин Зарандиа да вземе участие в нашата беседа и да изложи съображенията си — казах хладно аз.

Бях настойчив, защото Зарандиа принадлежеше към хората, които по всеки въпрос имат собствено мнение и са способни да съставят разумен план на действие. Неговите планове биваха винаги остроумни и предполагаха твърде енергични действия. В тях имаше и риск, и странност, и необичайност, поради което на лица ограничени или малко сведущи в работата си изглеждаха съмнителни и почти неосъществими. Поради това Зарандиа най-често и, трябва да отбележа, достатъчно безцеремонно приписваше своя план на най-значителното лице от участниците в обсъждането, имайки пред вид, че влиянието на това лице ще издигне този план на висота, недостъпна засега за самия Зарандиа. По такъв начин Зарандиа спечелваше за своя план благоразположението на важната личност и съдбата на плана се решаваше щастливо, тъй като влиятелният човек охотно и бързо започваше да смята себе си за истинския създател на остроумния план. Същото беше правил и с мен, и то неведнъж. Трябва да си призная, че лесно се поддавах на това заблуждение поради една лесно обяснима човешка особеност — в глъбините на ума ни винаги се таи мисъл или зачатък на мисъл относно нещо, което веднъж вече е привлякло вниманието ни, и когато съвсем друг човек внезапно произнесе тази мисъл, изразявайки я отчетливо, на нас тя може да ни се стори истина, вече позната, при това открита именно от нас.

Още от първите думи на Мушни Зарандиа разбрах, че планът му е готов и за Сахнов е предопределена ролята на негов мним създател. С еднакъв интерес зачаках излагането на плана и баламосването на Сахнов.

Сахнов не успя да каже нито дума, защото наместникът помоли Зарандиа да не прекъсва мисълта си.

Смутено усмихнат, Зарандиа му отвърна с почтително и благодарно кимване.

— Господин полковникът — започна Зарандиа — намери за най-важно в нашата работа изкореняването на подкрепата, която бандитът намира сред народа, непрестанно облагодетелствуван от неговата помощ и съчувствие. Мнението на господин полковника е разбираемо и правилно, доколкото тъкмо това е действително най-сложният и труден проблем. И все пак той е разрешим, ако към работата привлечем опитни и способни хора. Преведени на езика на практическите действия, мислите на господин полковника могат да се изразят със следната дефиниция: изкореняване доверието и помощта, оказвана на бандита от страна на населението, посредством компрометиране на съответния бандит. Следващата стъпка е примиряването на бандита с властите. И накрая — привличането му на служба при нас, за да бъде използуван в борбата ни против другите бандити.

— Ако съм разбрал правилно господин полковника, нашите действия, произтичащи от това положение, ще бъдат осъществявани в следния ред: разпространяване на компрометиращи слухове, умно и хитро съчинени от нас, също така далновидна и фина имитация на действията на бандита, насочени уж срещу простолюдието: заплашване, ограбване, шантаж, убийства на невинни жертви и други подобни действия, целещи опетняване на бандита и превръщането му в очите на народа от герой в негодник. В края на краищата пред нас ще застане човек обезоръжен и изпаднал в отчаяние, който или ще ни се предаде доброволно, или ще приеме условията на примирието, които му предложим. Възможно е също той да ни бъде предаден от някой завербуван от нас човек, който ще направи това без особени усилия и без особени угризения на съвестта. Разбира се, всичко това няма да стане за ден и два, няма да бъде еднократна кампания, а ще изиска продължителен и упорит труд. Трябва обаче да имаме пред вид, че по отношение на някои бандити и този метод ще се окаже безсилен, но както обича да казва в такива случаи негово сиятелство граф Сегеди, изключенията само потвърждават правилото, а разумността на нашето правило ще бъде потвърдена. С това, господа, завършва първият етап на нашето начинание.

Сега за последователността на нашите действия през втория етап. Заповедта на наместника за помилване ще опрощава престъпления, извършени в миналото, но няма да бъде гаранция за бъдеща неприкосновеност. Новото престъпление, извършено от бандита, ще води, разбира се, до привличане към нова отговорност. Инспирирането на престъпление, последвано от завербуване на падналия в капана престъпник и използуването му за нашите цели при умел подход не е чак толкова трудна задача. Когато господин полковникът предлагаше да привлечем на работа способни и опитни хора, той без съмнение е имал пред вид именно този източник за попълване на нашите сили. Остава да разкрием още две становища, изразени от господин полковника и свързани помежду си: доколкото методът, предложен от господин полковника — а той е необикновено своеобразен, — още не е прилаган в борбата с бандитите, от само себе си се разбира, че е необходимо тази борба да бъде съсредоточена в ръцете на жандармерията.

Така разбрах аз програмата за действията, продиктувана ни от господин полковника. Тя непременно изисква на наместника, на негово величество в Кавказ да бъдат предоставени специални пълномощия. Смятам за свой дълг да кажа, че съм изцяло съгласен с плана на господин полковника и ще смятам за особена чест участието си в неговото осъществяване.

Мушни Зарандиа млъкна.

Само в първия момент Сахнов изглеждаше объркан от откритието, че е автор на неизвестен за него план. Следващите разсъждения на Зарандиа изслушваше вече, както учител изслушва назубрения отговор на изоставащ ученик. И щом Зарандиа свърши, той поде с менторски тон:

— Господа! Надявам се, сега вече ви е ясно защо по-рано не ходатайствувахме пред негово величество да бъдат дадени специални пълномощия на наместника на Кавказ. Министърът на вътрешните работи, шефът на жандармерията и аз не разполагахме с план, чието осъществяване би изисквало особени пълномощия. Сега, когато проучих всичко, обемът и подробностите ми станаха ясни и както можахте да се убедите, дори съм набелязал план на действие. Надявам се, че той ще получи височайшето одобрение и ще бъде осъществен.

Наглостта на Сахнов надмина всичките ми очаквания.

Подобно безочие дотогава наистина не бях срещал.

— Обещавам ви — продължи Сахнов, — че наместникът на негово величество на Кавказ скоро ще получи тези пълномощия. Остава да помислим за още две неща. Планът трябва да получи свое наименование, чийто смисъл ще бъде достъпен само за няколко доверени лица… — Сахнов за миг се замисли. — Да… да, ето това подхожда… „Киликия“! Доколкото си спомням, Юлий Цезар, действувайки по подобен начин, е победил киликийските пирати. И тъй, „Киликия“! Сега, господа, моля да ми назовете името на чиновника, под чието ръководство ще се осъществява планът.

Доста би се позабавлявал онзи, който в това време би могъл да наблюдава мен и заместника. Това беше нещо повече от шок — струваше ми се, че губя разсъдъка си. Мозъкът ми отказваше да смели това месиво от противоположности. Йезуитско извъртане, най-строга логика и… поразителна глупост.

— Обаче Юлий Цезар не се е ограничавал в избора на средствата — произнесе наместникът. — Ваше сиятелство, кого бихте могли да предложите на господин полковника?

— Офицера за специални поръчения от нашето ведомство, господин Мушни Зарандиа.

— Съгласен съм с вас — без да се бави нито за момент, каза наместникът. — Очаквам вашето писмено представяне.

— Щом смятате така, не възразявам. — Сахнов направи жест, означаващ великодушно съгласие.

Не се съмнявам, че Зарандиа вече обмисляше подробностите на предстоящите операции, когато наместникът го попита:

— Надявам се, господин Зарандиа, че вашият братовчед Дата Туташхиа ще се окаже в полето на вашето внимание и вашите действия?

— Безусловно, ваше превъзходителство! Признавам, той пробужда стръв в мене. Дата Туташхиа е достоен противник. Умен, смел, надарен с изключителна интуиция.

Наместникът изви поглед — залюбува се на пейзажа зад разтворения прозорец.

— Великолепно! — възкликна Сахнов. — Покрай всичко останало… господин Зарандиа заслужава да бъде представен за по-висок чин. Новият подотдел „Киликия“ също ще бъде възглавен от господин Зарандиа. Определете му заплата за сметка на имперското управление. Това ще го стимулира, ще го настърви. За отдела ще отговарям аз.

Зарандиа благодари с лек поклон, но перспективата да бъде под опекунството на Сахнов явно не го радваше.

Наместникът най-сетне се отдръпна от прозореца.

— Господа! Нашето съвещание свърши.

Зарандиа веднага се изправи, за да се сбогува. Наместникът му направи знак да почака и му протегна ръка. Това означаваше, че отсега нататък Зарандиа ще бъде приеман в двореца на наместника на негово величество на Кавказ като лице приближено и желано. Офицерът прие тази почест със сдържана благодарност. Но щом той напусна кабинета, наместникът извади кърпа и изтри ръката си, която току-що беше стиснал истинският автор на „Киликия“.

Последиците от това съвещание не закъсняха. След месец наместникът наистина получи специални пълномощия, създадохме нов подотдел и неговият началник Мушни Зарандиа разгърна дейността си с всичката енергия, на която беше способен. Ще говоря за канавата на неговите действия само в случай на необходимост. Несравнимо повече ме вълнуваха нравствените принципи на тези действия, тъй като тяхното изучаване ме доближаваше до изясняването на нравствените принципи в действията на Туташхиа. Всичко това бе за мен по-скоро увлечение, каприз, отколкото занимание, продиктувано от служебния дълг. Но подобен анализ не бе в ущърб на работата. В съзнанието ми се бяха сблъскали две противоположни нравствени тенденции и това по един неочакван начин повлия върху собствения ми живот… Но да проследим събитията, без да нарушаваме тяхната последователност.

Прието е да се смята, че животът на човека представлява съвкупност от постъпки, повече или по-малко значителни. Всеки от нас непрекъснато действува, създава и разрушава, но непременно намира нравствени основания за всяка своя постъпка. Сградата на делата ни се издига върху фундамента на нашата нравственост. Едни първо действуват, а после търсят оправдания за действията си или си ги измислят, ако не са успели да намерят нещо подходящо. Други, от страх пред закона или общественото мнение, грижливо маскират лошите си постъпки, хвърляйки върху тях булото на благородство и безкористност. Трети отначало обмислят предстоящата крачка, съгласуват я с нравствените си убеждения и едва тогава си позволяват да действуват или пък се въздържат от действие. Но се срещат и хора, за които не е необходимо предварително да обмислят постъпките си, нито да ги съгласуват с нравствените си убеждения, нито да им търсят оправдание — постъпките им винаги са вдъхновявани от доброто и справедливостта. Тук имам пред вид една операция, проведена от Зарандиа по времето, когато той създаваше системата си за разпространяване на слухове и събиране на циркулиращите сред обществото сведения и новини.

Във всеки околийски град или по-голямо селище имахме наш чиновник, който се занимаваше с разпространяване на слухове. Тайната се спазваше стриктно и местният началник не беше осведомен за новите функции на своя сътрудник. Този чиновник бе подчинен само на Зарандиа и разпространяваше сведения, получени само от него. Зарандиа си бе подбрал още по един сътрудник за събиране на сведения, които трябваше да му се изпращат лично. Съществуването на тези агенти също се държеше в тайна от местното началство. Нещо повече: двамата сътрудници от едно и също ведомство действуваха независимо един от друг. Навярно се познаваха, действувайки в границите на една околия, но изобщо не подозираха, че са брънки от една и съща верига. Механизмът за събиране на слухове е прост, сигурен и безопасен. За да бъде приведен в действие, достатъчни са двама клюкари. Докато разпространяването на слухове е изключително деликатна работа, която изисква специален подход. Не можеш да направиш свой агент човек от простолюдието, защото при евентуален въпрос на събеседника откъде е научил тези новини, той ще трябва да посочи някакъв източник. Естествено не може да признае, че е агент и му е наредено да разпространява слухове. Забъркването на интелигенти в такава работа е опасно. Психологическата нагласа на всеки втори интелигент е фрондьорството, затова разкриването и скандалът са почти сигурни. Остава малобройната каста на верноподаниците, на които местното население не се доверява. Но най-голямата беда е там, че умственият диапазон на тези адепти на режима по правило се побира в тясното пространство между наивността и глупостта. Само печалната необходимост може да принуди някого да им довери такава работа. Чиновникът, който отговаря за разпространяването на слухове, не би могъл да мине без пет-шест добре подготвени агенти. Всичко това ми беше ясно от самото начало. Очаквах Мушни Зарандиа да разреши тази трудност по най-простия начин — като заплати добре, тоест като подбере подходящи за работата хора измежду обеднялото дворянство. Но всичко стана другояче.

Когато дойде време службата за разпространяване на слухове да започне да действува, Зарандиа ми доложи, че всичко е готово и може да се направи първата проба. Попитах го колко ще ни струва възнаграждението на агентите. Финансовата страна на въпроса имаше голямо значение — поддържането на сто-сто и петдесет агенти в тридесет околии можеше да ни коства към сто хиляди рубли годишно. Много трудно би било да издействуваме такива субсидии.

— Ваше сиятелство — каза Зарандиа, — заплащането за разпространяване на слуховете няма да надвишава пощенските разходи. Доставянето на събраните сведения няма да струва нито копейка, доколкото докладните записки от всички околии ще постъпват чрез щатните фелдегери[2].

— Любопитно! Да нямате намерение да препращате материалите с обикновената поща?

— Именно! Материалът, подлежащ на разпространение, ще се изпраща на резидента като препоръчано писмо от близък приятел. Дори тази кореспонденция да попадне в чужди ръце, от това нашето дело няма да пострада. Напротив, неочакваният адресат ще ни направи услуга, ако разгласи съдържанието на писмото. При това писмата ще се изпращат в два екземпляра и резидентът ще трябва да потвърди получаването им.

— Ясно — промълвих аз, погълнат от наплива на неочаквани мисли… Мислех си, че за остроумните изобретения, големите политически и военни победи, шедьоврите на изкуството, е характерен един и същи белег — простотата. Започвах да разбирам също, че този човек нямаше никакво намерение да разрешава задачите по сложен и помпозен начин. Той имаше прост, ясен ум и създаваше прости, ясни планове. Преминаването му от акциза в жандармерията се базираше на проста и затова здрава философска основа. В паметта ми оживяха всички хитроумни похвати, открити от Зарандиа, всичко, което му беше създало голямо име сред колегите и бе осигурило блестящото му придвижване нагоре… Всички тези похвати, всеки поотделно и всички като цяло, бяха класически образец на простота! Връхлетя ме тъга. И досега не мога да разбера защо. Безучастно и вяло попитах какви хора служат като агенти на резидентите ни.

— Обикновено неверни жени. По-рядко — неверни мъже.

— С какво не ви допадат верните?

— Абсолютно с нищо, но те по правило си седят вкъщи и си гледат децата. Неверните са друго нещо. За да си побъбрят и да научат новини, посещават по четири-пет къщи на ден.

— Нима само неверните жени ходят на гости?

— От десет верни жени, ваше сиятелство, по гости обича да търчи само една, а от десет неверни девет предпочитат да прекарват много повече време в чуждите къщи, отколкото да си седят у дома.

— Лекомислен народ!… Да се опираш на тях в толкова сериозна работа?!

— Лекомислен ли? Пристрастието на неверните жени към дрънкане и клюки не е чак толкова невинно и безцелно. Те постоянно трябва да проверяват не е ли плъзнала сред обществото тяхната тайна. Не е изключено да греша. Но за нас е важно друго нещо. Преди всичко това, че те са неверни жени и че наистина обичат да ходят на гости и да се въртят в обществото. Неверността им улеснява сближаването с тях. Увлечението им по светските удоволствия открива широко поле за разпространяване на необходимите ни слухове.

Тук Зарандиа беше абсолютно прав и не само поради съображенията, които посочи. Страхът, че любовната й връзка може да се разкрие, принуждава завербуваната от нас жена да изпълнява нашите поръчения безупречно, а да признае, че има нещо общо с жандармерията, не би могла да я накара дори Светата инквизиция. Това вдъхваше надежди, но в същото време опитът ни в агентурната работа с жени беше малък, пък и самият аз не бях вътрешно подготвен за нея. Приобщаването на жени към такава сериозна работа ме смущаваше и аз уж на шега казах на Зарандиа:

— В извършеното от вас, господине, може да се долови достигаща до садизъм омраза към жените. — И добавих, вече без сянка от ирония: — Нашата вяра в бога през последните векове не можа с нищо да обогати човешкия дух. Тя само се напъва да запази предишните завоевания, като се противопоставя на жестокостта, безсърдечието и злобата. Дълг на всеки, който иска да служи на доброто, е да съумее да подчини дейността си на най-висшата цел, достъпна на човека — да не накърни, да не ограби, да не унизи духа — нито в себе си, нито в ближния си. Убеден съм, че това е първото предназначение на нашата служба. А вие?

Моят подчинен беше олицетворение на вниманието. Безкрайно го порази фактът, че с истини, прозрени, както бе му се струвало, само от него, оперираше друг, и то не кой да е, а началникът на кавказката жандармерия.

— На мен, ваше сиятелство, не са ми напълно ясни причините за вашите опасения — не без учтивост промълви той.

— Не са ви ясни ли? — Погледнах го право в лицето — исках да разбера наистина ли не ме разбира, или се преструва.

Но той изглеждаше твърде спокоен и аз не промених тона.

— У вашите агенти, представяни от по-добрата половина на човешкия род, моминските мечти за щастие и безоблачно бъдеще са се превърнали в измяна на съпруга. Колкото и жалко да е, това е нещо обикновено. Казано е: „Не прелюбодействувай!“, но грехът е сладък, още повече — грехът на тайната любов. Бедната жена е като в менгеме — мъчи я съвестта и я блазни сладостта на греха. И ето че се появява сатаната в образа на вашия резидент и като й обещава да не разгласява скандалната тайна, я принуждава да разпространява мръсни слухове. Сега тя е двойно по-грешна и десеторно по-измъчена. Тези неверни жени — почти всички — имат деца. Какво може да им даде една майка, въвлечена в калта, опустошена от вероломството? Как ще възпитава тя децата си?… Колко такива агенти са на разположение на агентите ви?

— Сто трийсет и три, ваше сиятелство.

— М-да, сто трийсет и три майки и децата им, това са четири-петстотин души, ако не и повече. Пресметнете: едно ваше движение — и е стъпкано достойнството на шестстотин души! И това било метод!… Господи, никога не съм мислил, че ще се наложи да преброяваме неверните жени на Кавказ!

Зарандиа се разсмя. Бях толкова възбуден от мислите си, че също се разсмях неочаквано за самия себе си.

— Ваше сиятелство! Тези дами дрънкат за собствено удоволствие и без сами да подозират, неволно ни оказват услуга. Изневерите им помагат на нашите резиденти да завържат по-тясно познанство с тях, но не е имало случай да бъдат принуждавани или шантажирани. В това отношение съм наложил най-строга забрана и доколкото ми е известно, никой не я е нарушавал. Нашите резиденти създадоха близки, приятелски отношения с нужните ни хора — това е цялата полза. Колкото до разпространяването на слухове и събирането на сведения, това става от само себе си, бързо и без да засяга никого. Бъбрейки с дамата, която е взел на мушка, нашият агент уж между другото споменава новината, която пускаме в оборот. След два-три дни тази новина вече се знае в няколко къщи. Прислугата на тези къщи и сбирщината, която се прехранва около богатите семейства, изнасят новината на улицата, сред тълпата, и кръгът на разпространяването и се разширява безкрайно. За събирането на сведения да не говорим — запушиш ли си ушите, клюката ще пропълзи в тебе през ноздрите. На другия резидент му остава само да дращи донесенията си.

Сега пред очите ми се откри съвсем друга картина. Новата тактика на Зарандиа можеше да се сравни с използуването на енергията на вятъра.

— Отлично си обмислил всичко, Мушни — казах аз. Дружеската фамилиарност, която си позволих, беше равносилна на награда. А той наистина заслужаваше награда. — Предполагах, че само парите биха ви помогнали да се справите със задачата.

— Това изобщо не ми е идвало наум, но сега, докато разговаряхме с вас, разбрах, че парите наистина не биха могли с нищо да помогнат. Да се разчита на тях в тази работа би било толкова безсмислено, колкото да се разчита на мъжкото посредничество. Мъжете не могат без вяра, само хлябът не ги задоволява. Един от стълбовете на тази вяра е честта и лоялността на престола и неговите учреждения. Когато под прикритието на светостта един истински мъж бива принуждаван към вероломство, вярата му започва да се разклаща, нравствената почва се изплъзва изпод краката му и колкото и солидно да е възнаграждението, разрушаването на вярата в светостта на съществуващия режим вече не може да се спре. Нравствеността на човека, приобщен към нашата работа, е накърнена, а един безнравствен човек заради благополучието си е готов на всичко и на първо място направо или по заобиколен път сам започва да руши основите на държавата. Нашето предназначение и призвание е да се борим против това — завърши мисълта си Зарандиа.

… Никъде не се борави толкова грижливо и педантично със златото, както в монетния двор. Ако някоя от пуснатите монети тежи дори с една стотна част повече или по-малко от необходимото, мащабът на предизвиканата катастрофа би бил невероятен. Службата, призвана да охранява устоите на държавата, трябва да смята нравствеността и достойнството на поданиците за главен обект на своето попечителство. Грижливото и внимателно отношение към тях е основна необходимост. Това звучи парадоксално, но за посветените е елементарна истина. Вече говорих за Зарандиа. Той никога не анализираше действията, които му предстоеше да извърши, и не търсеше оправдания на вече извършените и въпреки това всяка направена от него крачка се оказваше единствено правилна. Бях забелязал тази негова характерна особеност още през първата година на службата му при мен, но все пак възможно ли е човек, който действува импулсивно, по усет, нито веднъж и никъде да не се спъне…

— Господин Зарандиа, вие казахте, че никога не сте се замисляли над нравствената същност на вашите действия. Наистина ли?

— Разбира се. И при всички други жизнени обстоятелства не размишлявам върху това. Мисля само какво е необходимо да се направи, а с какви средства да го постигна, ми подсказва интуицията. И през ум не ми минава да сверявам с нравствените норми това, което ми подсказва интуицията. Продиктуваното от нея навярно и без намесата ми е било вече проверено от моята нравственост.

— Следователно тронът и държавата тук нямат нищо общо и вие служите само на себе си?

— Аз служа на трона и държавата, но в същото време не отстъпвам от принципите си и не жертвувам нищо в душата си. Всичко става от само себе си. Моята нравственост няма да допусне компромис, навярно и при заплаха от катастрофа. Тя няма да отстъпи дори частица от влиянието си върху мен и работата съвсем не е в педантизма — просто такава е моята натура, върху която са сложили своя отпечатък и наследствеността, и възпитанието. В нашето семейство всички сме такива.

— И вашият братовчед Дата Туташхиа ли?

— Да! При това той е надарен със страшно силна воля, много по-силна от моята.

Беше ми известно какво се е случило в лазарета на Мурман Ториа, знаех и за трагедията в духана на Дуру Дзигуа. Зарандиа беше прав. Но в действията на Туташхиа откривах не само воля, а и омраза към целия човешки род. Ако не беше така, би ли могло да се случи всичко, което се бе случило?

Беседата ми с Мушни Зарандиа се върна към изходната си точка, и се завъртя около службата за слухове, проверяването на нейната сигурност, използуването на събраните сведения и новини и възможностите за контролиране на разпространяването им. Мина съвсем малко време и тя даде такива неочаквани и внушителни резултати, че привлече вниманието на имперското ведомство. Но това е вече друга история, твърде слабо свързана с основната тема на моите записки, и затова ще се огранича с един пример, включващ в себе си подробности, които по-нататък ще бъдат необходими за моето повествование.

Тази изключително важна работа, каквато е изкореняването на бандитизма, има една особеност. За нея не е прието да се споменава в официални разговори. Служебната етика смята това за лош тон. Като разказвах за съвещанието при наместника, премълчах за политическия смисъл на мероприятията, които замисляхме. Тогава не бе казана нито дума в тази връзка, но безопасността на държавата като главна цел на нашите усилия се подразбираше от само себе си. Сега на всички е известно, че една от главните цели на Руско-японската война бе да се намали брожението, усилило се сред всички слоеве на населението на Руската империя. Недоволството на народа, пробуденият протест срещу съществуващия ред трябваше да се насочат по изгодно за държавата русло. Отдавна се знае, че разпалването на патриотичен великодържавен дух е спасителният изход от подобни ситуации. Ще кажа само, че вътрешният отдел на Зарандиа бе създаден в годините непосредствено преди Руско-японската война, когато брожението сред народа се усилваше и назряваха политически страсти. Ние разгърнахме действията си в такова време, когато по стечение на обстоятелствата знаменитият абраг, почитан от народа като благороден разбойник, можеше лесно да се превърне в главатар на шайка, склонна към бунтарство. Абрагът е неуловим и дори само това показва достатъчно красноречиво, че той е личност необикновена и способна да се превърне в сериозен противник на силите, призвани да охраняват съществуващия порядък. С една дума, острието на новосъздадената служба беше насочено срещу утрешните вождове. Направих това отклонение, за да обясня истинското значение на дейността на Мушни Зарандиа.

В тогавашна Грузия бяха разпространени три вида бандитизъм. Към първия спадаха грабителите, подбуждани изключително от жаждата за плячка. Към втория — абрагите, които избягваха грабежите и защищаваха справедливостта от онези, които я погазваха. В техните действия виждам протест от социално и национално естество. С третия вид бандитизъм се занимаваха последователите на антидържавни революционни учения, които осъществяваха терористични актове и експроприации на парични средства по поръчение на нелегални центрове.

Ограничавайки се в пределите на Мингрелия и Самурзакано, Мушни Зарандиа си набеляза във всеки от трите вида по един бандит, смятан в своя клан за първи по могъщество и слава. Победата над най-силния, както предполагаше създателят на плана, трябваше да отвори път към унищожаване на по-дребните. Обаче това съображение бе уязвимо: ако планът се провалеше, бандитите с по-малки достойнства само биха се оживили, преследването им би станало още по-сложно. Рискът беше несъмнен и не бе по силите на всеки. Но Зарандиа си имаше нещо наум, държеше се уверено и твърдо и макар че не липсваха предупреждения и съвети от началството, държеше на своето.

Ето тези трима души.

Ража Сарчимелиа, трийсет и четири годишен. Нагъл, безжалостен и алчен грабител. Укрива се от преследване вече девет години. Преди това пет години затвор за кражба. Неграмотен.

Дата Туташхиа. По това време на трийсет и две. Укрива се почти дванайсет години.

Буду Накашиа, на двайсет и седем години. Предпазлив, умен. Член на нелегална националистическа организация. Терорист. Четири години абраг заедно е брат си Лука Накашиа. Син на свещеник. Завършил шести гимназиален клас.

Започнахме с това, че се опитахме да предложим мир на Ража Сарчимелиа. Не успяхме. Естествено не сме се и надявали, че той веднага и без колебание ще се помири с нас. Но трябваше да посеем объркване в душата му, да нахълтаме в психиката му, да я накараме да вибрира, да възбудим в съзнанието му мисълта за възможно примирение. Човекът, изпратен при него уж от името на околийския полицейски началник, след като чул отказа и вече си тръгвал, подхвърлил на разбойника: пак си помисли! Имаш още половин година, ако ти потрябвам, потърси ме!

Същото предложихме на Лука Накашиа, именно на Лука, а не на големия му брат Буду. Разбира се, не постигнахме съгласие, но зърното на изкушението и съмнението бе хвърлено и тук.

Последва разпространяване на лъжливи слухове. В своя кръг ние ги наричахме версии. Всекидневно и методично подотделът на Зарандиа разпръскваше клевети, компрометиращи всеки от тримата в очите на народа. Грижливо разработените версии имаха за цел да свържат в триъгълник трите независими една от друга линии, т.е. между Сарчимелиа, Туташхиа и братята Накашиа трябваше да избухне смъртна вражда.

Първата версия беше адресирана до Дата Туташхиа и той я научи от ковача Малакиа Нинуа. Нинуа минаваше за един от най-близките приятели на абрага, макар полицията да не бе успяла нито веднъж досега да го изобличи, че го укрива или му помага. Вероятно Туташхиа избягваше да се среща с него и те се виждаха само в краен случай, за кратко време и положително вън от дома на Нинуа. Те предвиждаха тези особени случаи, предварително уговаряха явките си. Всичко това ни беше известно.

Една вербувана от нашите агенти дама точно според графика на операцията тръгна от Зугдиди за Самурзакано да се види с роднини. Мъжът й, от нежелание да показва разяждащата го ревност, изпрати да я съпровождат по-малкият й брат и братовчед му под предлог, че е опасно за сама жена да пътува на такъв дълъг път. Пътниците спрели до ковачницата на Малакиа Нинуа, тъй като на коня, който яздеше госпожата, му се разхлабила подковата.

— Твоят кон май е от ония, дето Дата Туташхиа ги откраднал от Бодго Квалтава и приятелите му? — попитал жената братовчедът на мъжа й.

Дамата звънко се разсмяла.

— Леван, братле, ти всичко си объркал също като дядо Чичико, пък още не си толкова стар. Какъв Туташхиа те е патил?

— Но нали тоя кон бил откраднат?

— Че са го крали, крали са го, но Дата Туташхиа няма пръст в тази работа — намесил се братът на госпожата. — Коня откраднал Ража Сарчимелиа, продал го и чак след това полицията го намерила и го върнала на Давид.

— Да, да, точно така! — спомнил си братовчедът на мъжа. — Казват, че Ража Сарчимелиа спрял файтона на околийския началник, обрал семейството му, даже на момите ризите смъкнал…

— Откъде го измисли? — попитала госпожата.

— Как така откъде? — пламнал братовчедът. — Че нали в твое присъствие го разказваше началникът на полицията, Никандро Килиа.

Госпожата съвсем се развеселила.

— Сега разбирам защо всичко така ти се е объркало в главата.

— Какво искаш да кажеш? — обидил се братовчедът.

— Какво ли? Никандро Килиа каза, че Ража Сарчимелиа съумял да предаде на околийския началник: аз пък не се изплаших от вашия Туташхиа и виж как го наредих. Не ме ли оставиш на мира, същото ще се случи с жена ти и с дъщерите ти. А сега виж какво излиза при тебе: от цялата тая история в паметта ти се врязал Туташхиа. Че коня го е взела полицията, си знаел от по-рано. Всичко така се е объркало в главата ти, че се е получило това, което сега изприказва.

На братовчеда му станало неудобно и за да излезе от това положение, казал:

— Така да е, но какво толкова е направил Сарчимелиа на Туташхиа, че да наплаши околийския началник?

— Отнел му любовницата, това… Една хубавица, Бечуни Пертиа. Отвел я със себе си!

— Как не, тоя сополанко Сарчимелиа да се реши на такова нещо?!… — усъмнил се братът на дамата. — Намерила си на какво да вярваш… Чиста лъжа!

Дамата предпочела да премълчи.

— Че какво пък толкова — застъпил се за нея братовчедът на мъжа й. — Сарчимелиа си служи с карабината и маузера не по-зле от Туташхиа.

— Замълчи, за бога! Любовница не се отнема с карабини и маузери.

Всичко това се говорело с умисъл да бъде чуто от ковача. Така и станало. По това време конят бил вече подкован, пътниците наскачали по седлата и продължили пътя си, а Малакиа Нинуа, без да губи време, се погрижил всичко това по-скоро да стигне до ушите на Туташхиа.

На пръв поглед тази версия изглежда наивна и създадена за глупаци, толкова повече, че и целта й беше съвсем прозрачна — да предизвика Туташхиа към рязък отпор. Туташхиа беше твърде проницателен, за да клъвне на такава въдица. И все пак замисълът постигна целта си. Зарандиа се ръководеше от класическия принцип: ако искаш да ти повярват, лъжата трябва да бъде зашеметяваща. Освен това той знаеше, че Сарчимелиа винаги държеше в пазвата си камък за Туташхиа. Веднъж заедно с приятелите си направил засада на пътя, замъкнали в гората — по един, по двама, по трима — петдесетина души и ги обрали до шушка. Точно тогава се появил Туташхиа и заповядал да се върне ограбеното. В боя един от грабителите бил изпратен на оня свят, а Сарчимелиа и двама негови приятели едва отървали кожата. По-късно Сарчимелиа сам казвал, че Туташхиа ги оставил да избягат. Върнали плячката на стопаните й и славата за това приключение на Туташхиа се разнесла навсякъде. Оттогава Сарчимелиа само чакал случай да му отмъсти — все едно направо или косвено. Но той ли да не знае, че да си имаш работа с Туташхиа е опасно и че краят би могъл да бъде плачевен? Пък и времето си вземало своето, Сарчимелиа отдавна можеше да е прежалил и убития приятел, и отнетата плячка. Планът на Зарандиа бе съобразен още с един факт — Сарчимелиа наистина беше заклет женкар. Дата Туташхиа спокойно би могъл да повярва, че за да си отмъсти, му е отнел любовницата. И дори да не повярва в измяната й — Зарандиа бе предвидил и този вариант, — все едно, не би простил на Сарчимелиа позора, на който го бяха изложили брътвежите му.

Така беше построен първият ъгъл на триъгълника.

По-нататък. За разлика от пиратите, Ража Сарчимелиа не закопаваше награбеното на някакъв необитаем остров, нито го криеше в голямата Каска скала, като Арсен Одзелашвили. По онова време в Сухуми живееше една гъркиня, Евтерпия Триандофилиди, самотна жена на около четиридесет години, много бедна и необикновено алчна. Тя искаше на всяка цена да забогатее и лека-полека стана върла лихварка. Още преди Сарчимелиа да бъде за пръв път затворен за кражба, тя вземала от него крадени неща, отстъпвайки му от печалбата в най-добрия случай една третина, а най-често само четвъртината. В търговията с крадено е така, откак свят светува.

… Най-добрите идеи и планове осеняват крадците, грабителите и търговците в затвора. Като си излежал наказанието, Ража Сарчимелиа занесъл скритите си пари на Триандофилиди, за да ги дава под лихва. Така бил създаден съюзът на грабителя и лихварката, който дал допълнителен доход на нея, а на него — допълнителен стимул за грабежи. След известно време съдружниците разполагали с твърде значителни суми. Лихварката се бе обзавела с къщичка с градина и купувала вече участъци земя. Нейните отношения със Сарчимелиа станаха известни на криминалния отдел на полицията, но все не успявахме да се сдобием с някакви веществени доказателства. Малко по-късно успяхме да заловим Евтерпия Триандофилиди с подозрителна стока — при акостирането на един параход в Поти у нея бяха намерени петдесет топа платове. Полицията установи, че стоката е крадена и е продадена на гъркинята от господин Сарчимелиа. Беше открит и собственикът, но лихварката успя да се измъкне — посочи едно лице, което й било продало стоката. То бе затворено, а Евтерпия се отърва с глоба. Но оттогава криминалният отдел не я изпускаше от очи.

Когато бе натрупан достатъчно материал, за да бъде арестуван Ража Сарчимелиа, от неговата личност се заинтересува жандармерията, по-специално отделът на Зарандиа. След като получи от криминалния отдел твърде внушителното досие на Сарчимелиа, Зарандиа се задълбочи в изучаването му и тогава от само себе си изплува фигурата на Евтерпия Триандофилиди. Ако се вярва на криминалния отдел, разбойникът рядко се срещал с нея. Предаването на награбеното се осъществявало без съмнение чрез посредник. Предстоеше той да бъде намерен, но Зарандиа не бързаше. Изчакваше.

След месец-два една нощ по пътя от Ахалсенаки за Зугдиди богат офицер, и неговият ординарец били нападнати от двамина непознати. Офицерът се простил с кесията си, конете и великолепното си оръжие (сабя, кинжал, револвер), инкрустирано със скъпоценни камъни. Ординарецът се отървал с няколко юмрука в гърба заради това, че е тръгнал на толкова дълго пътешествие само с три рубли в джоба. Зарандиа моментално се озовал на местопрестъплението. Почеркът на ограбването недвусмислено издавал Ража Сарчимелиа. Същото име назовал и ординарецът. Сега всичко зависело от късмета и от търпението му — дали посредникът ще достави плячката при Триандофилиди и ако я предаде, то кога. Къщата й била поставена под наблюдение, изключително зорко и добре замаскирано. В продължение на десетина дни лихварката била посетена от седем души. Единият носел под мишница пакет, в който явно личало оръжието на ограбения офицер. Не било трудно да се установи, че от тях шестима били обикновени клиенти на лихварката, а седмият — собственик на кафене в Сухуми, на име Мушег. Позволили му да се отдалечи на стотина крачки и го докарали при следователя в полицията. Нисичкият невзрачен човечец излезе костелив орех и твърдо отричаше доставянето на пакета и изобщо познанството си с мадам Триандофилиди. Но боят и обещанието да го пуснем свършиха работа — Зарандиа получи от следователя показанията на Мушег, според които Ража Сарчимелиа криел награбеното в уговорено скривалище, а оттам собственикът на кафенето го препращал на Евтерпия или на други хора срещу проценти, отчислявани от награбеното. Установени бяха останалите адреси, намери се и човекът, който съобщавал на Мушег, че в скривалището се е появила стока.

Следователят взел писмено уверение от собственика на кафенето, че няма да разгласява нищо, взел му и залог, като го накарал да донесе всички ценности, които има в къщата си, и го уверил, че ще му се прости престъплението, ако наистина мълчи, после го пуснал на свобода, но му заповядал да не прекъсва връзката си с Ража Сарчимелиа.

През това време Зарандиа заедно с подчинените си беседвал с госпожа Триандофилиди в собствената й къща. Един от подчинените беше същият богат офицер, когото Сарчимелиа ограбил. Трима други с по-малък чин правели обиск. Оръжието на офицера се намерило без усилия, тъй като стопанката не беше успяла да го скрие, но все не можеха да открият скривалището. Зарандиа обаче ни най-малко не се отчайваше от това. Той не се съмняваше, че ще накара своята подследствена да направи всичко необходимо за осъществяване на плана.

Двубоят между първокласния агент и опитната престъпничка продължи четири дни. Очевидно Хермес бил надарил Пандора само с капчица коварство, хитрост, лъжа и красноречие. Останалото дал на мадам Триандофилиди, но за нейна беда, освен тези качества, зад гърба й сега нямаше нищо друго. Докато Зарандиа, освен с изтънчения си професионализъм и неуязвима честност, разполагаше с внушителен том донесения от криминалното отделение и точно направени изводи от тези материали, с чистосърдечните признания на човека, който срещу добро заплащане се беше съгласил да остане малко в затвора по повод историята с платовете, и с изчерпателните показания на собственика на кафенето, подкрепени с цял списък от клиенти и съучастници на лихварката. Имаше и веществени доказателства — оръжието на ограбения офицер и много други. Евтерпия Триандофилиди беше заплашена от реалната опасност не само да загуби имуществото си, спечелено с цената на постоянен страх и риск, но и да се намери в затвора за доста продължително време. При такива ситуации хора с нравствени устои като нейните са способни на всякакви компромиси, за да отърват кожата. Евтерпия Триандофилиди се впуснала в тъй наречените „чистосърдечни“ признания и се показала толкова изкусна в тая роля, че дори самият Зарандиа понякога не можел да разбере кой стои пред него — обвиняем или обвинител.

Тази операция донесе, на хазната печалба от двеста и шестдесет хиляди рубли: деветдесет бяха конфискувани от Сарчимелиа, а делът на Евтерпия Триандофилиди възлизаше на сто и седемдесет хиляди. Обаче госпожата остана притежателка на движимото и недвижимото си имущество и на полици в размер на десет хиляди рубли, дадени под лихва. Тя получи от наместника уверение, че й се прощава, а също и малка месечна заплата на таен агент на Сухумската полиция. Зарандиа постигна онова, което искаше — Евтерпия Триандофилиди чрез стопанина на кафенето изпрати на Ража Сарчимелиа едно делово писмо, от което се разбираше, че целият им общ капитал е похитен от Буду и Лука Накашиа.

Това беше вторият ъгъл на триъгълника.

Поради характера на службата ми бях добре осведомен за кавказкия живот. До мен стигаше всичко що-годе забележително и най-вече куриозните произшествия. Любители на побоища и сбивания навсякъде имаше достатъчно. Но семейството на Дороте Тодуа от едно планинско мингрелско селце бе надминало всички. Семейството се състоеше от шест души: бащата — Дороте Тодуа, майката — Нуца, произхождаща от рода Накашиа, и четирима дангалаци, един от друг по-силни. Традицията беше създал Дороте Тодуа, прославил се още в ранна възраст като върл побойник и ненадминат майстор на юмручния бой. Сбиванията бяха смисъл на неговия живот, негова духовна храна. Това беше страст, която достигаше до фанатизъм, и докато силите му позволяваха да се бие, той не се женеше и не помисляше да живее като всички, а бродеше по света, търсейки приключения. Биеше и биваше бит, докато годините не си казаха думата. На четиридесетгодишна възраст за пръв път се сдоби със стадо, на четиридесет и пет с жена от рода Накашиа, на петдесет почна да учи на юмручен бой четиримата си малчугани. Момчетата се бяха метнали на баща си, но много го бяха надминали. На това поприще се беше прославила и Нуца Накашиа-Тодуа. И не само като жена и майка на знаменити юмручни борци, но най-вече като голяма майсторка на мехлеми и мазила за ударено, синини и рани. Тя умееше и да намества кости, да оправя изкълчвания и да лекува счупвания. С една дума, семейство Тодуа беше грузински вариант на английските Hooligan’s, с тази разлика, че до един бяха трудолюбиви и сред тогавашните селяни минаваха за заможни.

Но в едно отношение бащата се различаваше от синовете си. Дороте Тодуа обичаше в боя да си премери силите, ценеше в него играта, състезанието, страстта. Според днешните понятия той обичаше спорта. Синовете ги привличаше в боя възможността да унизят противника, да се подиграят, да се погаврят с по-слабия. Щом се появеха на някоя сватба, на някоя веселба, навсякъде, където се сбираше народ, всички, които ги познаваха, бързаха по-скоро да си оберат крушите. Не си ли идеш, ще си изпатиш. Затова враговете им чет нямаха. Не всеки прощава оскърбленията — и четиримата братя, кой по веднъж, кой по два пъти, бяха ранявани или с кинжал, или с куршум. Баща им не жалеше време — учеше ги на ум и разум, ала братята едно си знаеха. На стария му бе омръзнало, бе махнал с ръка, пасеше си стадото и рядко се прибираше в къщи.

Дата Туташхиа и Дороте Тодуа се бяха срещнали по пастирските пътеки. Двамата дълбоко се почитаха: Туташхиа уважаваше Дороте заради възрастта му, рядкото благородство и добротата, Тодуа ценеше Дата като безстрашен и справедлив абраг. Няколко пъти Дата Туташхиа бе гостувал на семейството му. Младите Тодуа, нагли по природа, се опитвали да фамилиарничат с абрага и веднъж някъде по планинските пасбища, когато в палатката им имало веселба, те се заяли с Туташхиа за някаква дреболия. Долнопробните побойници особено обичат да се заяждат с подобни хора. Те разчитат на тяхното търпение и на нежеланието им да се бият за празни работи. Дори и да им се свърши търпението, такива хора се стараят да не докарват работата до крайност. От друга страна, да пребиеш един знаменит човек, е по-изгодно, отколкото десетина поплювковци. Това е капитал, който се пуска в оборот при следващите сбивания. Заяждайки се с Туташхиа, братята се надявали, влагайки малък капитал, да спечелят голям. От уважение към Дороте Тодуа Туташхиа търпял докрай. Но братята, налитали и в края на краищата го обезобразили от бой. На Дата нищо не му струвало да ги усмири с оръжие и не само да ги усмири, но той решил да претърпи, изтрил кръвта от лицето си и казал на тръгване: „Ще видя бедата, която си търсите.“ Оттогава Дата прекъснал всякакви отношения със семейство Тодуа. След по-малко от година всички Тодуа, с изключение на стареца, който бродел някъде със стадото си, ги изклали за една нощ — и четиримата братя, и майката! Явно убийците много бързали — един от полицаите, пристигнали на местопрестъплението, вдигнал завити в пъстра кърпа украшения и незабелязано ги пъхнал в джоба си. Това били украшенията на Нуца. Без да се впускам в подробности, ще кажа, че след година тези украшения, заедно с кърпата, преминаха в сейфа на околийския полицейски началник. Това бе доложено на Зарандиа, който заповяда да не се съобщава на Дороте Тодуа за находката, докато не бъде разкрито престъплението.

Престъпниците бяха изчезнали без следа, а сред народа плъзнаха най-противоречиви слухове, между които слухът, че това кърваво престъпление е дело на Дата Туташхиа. Като доказателство се привеждаше заканата, която битият абраг отправил за сбогом към братята Тодуа. Престъплението остана неразкрито. Сигурен съм, че Туташхиа изобщо не е бил замесен в него, но на Зарандиа му беше необходимо народът и най-вече братята Буду и Лука Накашиа да бъдат убедени, че човекът, извършил това страшно престъпление, е Дата Туташхиа. Нуца Накашиа, майката на убитите братя, се падаше леля на Буду и Лука Накашиа, а най-близката цел на Зарандиа беше да разпали смъртна вражда между братята Накашиа и Дата Туташхиа. Задействувана бе службата за разпространяване на слухове и клюката скоро стигна до ушите на братя Накашиа. За тях тя вече не беше новина, но тъй като я бяха чули от различни места, решиха да разберат откъде излиза.

Това беше третият ъгъл на триъгълника.

А сега ще разкажа как Мушни Зарандиа събра начертаните от него ъгли в една геометрична фигура, което впрочем беше не по-малко трудна работа. Трябваше всяка версия, достигнала до разбойниците, да има неопровержими доказателства. Те всички бяха изпипали майсторлъка да отгатват всевъзможни хитроумни ребуси, загадки и уравнения с много неизвестни и никак не беше лесно да ги заблудиш. Можеха да повярват само на нещо, дето, както се казва, можеш с ръка да го пипнеш, на факт, на веществено доказателство, в краен случай — на думите на сигурен човек. На Туташхиа трябваше да се подхвърли ново доказателство, че Сарчимелиа наистина му е отнел любовницата или поне разправя, че му я отнел, за да си разчисти сметките с него. Сарчимелиа трябваше окончателно да повярва, че Буду и Лука Накашиа са ограбили Евтерпия Триандофилиди и са взели парите и цялото му имане. Братята Накашиа пък трябваше да се освободят от всякакви съмнения относно това, че Дата Туташхиа е убил леля им и четиримата им братовчеди.

Зарандиа виртуозно се справи и с тази задача. В плана му бе взета пред вид и следната подробност: Туташхиа можеше да не предприеме нищо, но този слух не би могъл да не го заинтересува. Затова беше пуснат още един слух — при кого именно се била освободила Бечуни Пертиа от последствията на любовната си връзка с Ража Сарчимелиа. След десетина дни при акушерката, чието име бе използувано в тази версия, се яви една уважавана в обществото дама, княгиня Терезиа Чичуа. Като разговаряла с акушерката за разни дреболии, княгинята между другото проявила интерес към връзката между Бечуни Пертиа и Ража Сарчимелиа и акушерката, преструвайки се, че й доверява тайна, потвърдила, че именно тя е помогнала на Бечуни Пертиа. С един куршум Зарандиа уби два заека — установи, че, тъй или иначе, Туташхиа бе лапнал тази стръв и откри неизвестната дотогава за него връзка на абрага с княгинята. Туташхиа несъмнено щеше да предприеме нещо против Сарчимелиа.

Нашето ведомство предварително бе установило времето и мястото на терористичния акт, възложен на Буду Накашиа четири години преди описваните събития. Терористът попадна в капана, не успя да изпълни задачата, уби двама казаци и се скри в гората. По-малкият брат, Лука Накашиа, не бе участвувал в тази работа, тъй като по рождение бе слабоумен. Когато Буду Накашиа стана абраг и се прослави на това поприще, Лука си събра партакешите, намери брат си и категорично отказа да се върне в къщи. Така и той стана абраг. Против Лука Накашиа нашите учреждения не разполагаха с никакви материали. Знаехме само, че не се криеше много-много и навярно изпълняваше поръченията на по-големия си брат. Хрумна ни да хванем Лука и да сплашим Буду, че ако не се предаде, по-малкият брат ще бъде окован във вериги и изпратен в Сибир, но някой си спомни, че Лука е малоумен, не подлежи на съд и Буду, който знаеше това не по-зле от нас, не би и помислил да се предава. Лука обаче не беше дотолкова слабоумен, че да издаде брат си, но да скрие от полицията пътищата, по които се движеше, все пак не му достигаше ум. За Зарандиа и това не беше малко. На пътеката, по която минаваше Лука, бе подхвърлен един великолепен маузер. Човекът, на когото бе поръчано да осъществи тази малка хитрост, ни уверяваше, че Лука поне половин час разглеждал оръжието, без да го докосне. Изглежда, за този половин час мозъкът му обхванал ситуацията във всичките й измерения, достъпни за него, и не открил опасност, защото грабнал маузера, напето го затъкнал в пояса си и си тръгнал по пътя, подсвирквайки същата песничка, която си подсвирквал, преди да се натъкне на тази находка. Буду Накашиа, твърде озадачен от находката на по-малкия си брат, също обмислил положението от всички страни, но като не открил нищо подозрително, приписал всичко на случайността. Маузерът, задигнат от богатия офицер и след това иззет от Евтерпия Триандофилиди, стана собственост на Лука Накашиа. Сега трябваше Сарчимелиа да го види със собствените си очи…

Струва ми се, вече споменах, че Дата и Еле Туташхиа бяха отгледани и възпитани в семейството на Мушни Зарандиа. Ще добавя, че между членовете на това семейство царяла най-нежна обич и всеки бил обкръжен от грижите на останалите. Известно ми е абсолютно достоверно колко присърце взимаше Мушни Зарандиа съдбата на Дата и Еле и че страданието му беше истинско и дълбоко. Той не само помагаше на Еле Туташхиа с пари, както помагаше на родителите си и на по-големия си брат, но се грижеше за дома и стопанството на тази самотна неомъжена жена. И Мушни, и по-големият му брат, и старите им родители бяха за Еле и Дата толкова близки, колкото могат да бъдат само родни братя и собствени родители. За старите Зарандиа съдбата на осиротелите им възпитаници беше постоянен извор на мъка и сълзи. Твърдо съм убеден, че макар животът да бе разделил пътищата на Мушни Зарандиа и Дата Туташхиа в съвсем противоположни посоки, уважението им един към друг и кръвната им братска обич бяха останали ненакърнени. Такава е истината, колкото и парадоксално да звучи, и ако не съм прав, нека бог съди и трагичната съдба на тези хора, и моето отношение към тях.

По времето, когато Мушни Зарандиа започна да строи своя триъгълник, Еле му гостуваше в Тифлис. Старата селска къща на Туташхиа отдавна се нуждаеше от ремонт и Мушни Зарандиа дал на Еле пари, за да препокрие покрива, а за останалото, рекъл й той, ще помислим по-късно. Посочил й човек, който да намери добри майстори, качил братовчедка си на влака и я изпратил в къщи. Когато Еле отишла при препоръчания от него човек, онзи й казал, че майсторите сега са заети на друго място и щом свършат там, ще й ги изпрати. Разбира се, този човек беше наш агент и задържаше майсторите до ново нареждане на Зарандиа. Еле Туташхиа не трябваше да чака кой знае колко. В едно прекрасно утро майсторите дошли и работата закипяла. Един от тях в удобен момент скрил на определено място на тавана украшенията на Нуца Тодуа, завити в същата кърпа. Като покрили къщата, майсторите си заминали, а Еле Туташхиа трябвало пак да замине за Тифлис, където била извикана по спешност, тъй като жената на Мушни Зарандиа се разболяла. Тя заминала, заключвайки къщата, но на тавана останало вещественото доказателство, че именно нейният брат е унищожил семейство Тодуа. Сега трябвало братята Накашиа да се промъкнат в къщата на Дата Туташхиа и да намерят там кърпата с украшенията.

На този стадий Зарандиа предаде работата на един свой подчинен и се върна в Тифлис, където го чакаха други задачи. Трябва да кажа, че Зарандиа бе започнал едновременно още пет такива акции в различни райони на Кавказ. Знаех, че до края на тази операция има още много време и неговото завръщане ме учуди. Той дойде при мен, преди да успея да го извикам, и ми доложи как вървят нещата.

— Ще се върнете ли там? — попитах.

— Не, там вече нямам работа.

— Какви резултати очаквате?

— Може да се предвиди само приблизително… още повече за такива неща. Вие го знаете по-добре от мен. Но предполагам, че това, което сме замислили, ще се осъществи.

— Тоест ще бъде ликвидиран по-големият Накашиа или и двамата; Сарчимелиа ще се предаде и ще го използуваме по-нататък в нашата работа; Дата Туташхиа ще бъде компрометиран до такава степен, че няма да му остане друг изход, освен да се примири с нас… така ли да ви разбирам?

— Точно така — потвърди Зарандиа. — Но всичко това може да стане само ако Туташхиа не размотае нашето кълбо и не успее да извести и успокои останалите престъпници. Колкото повече време минава, толкова по-реална става тази опасност.

— Ако братята Накашиа открият на тавана на Туташхиа украшенията на леля си Нуца, нима влиянието на Туташхиа би могло все още да провали нашия замисъл?

— Всичко става — каза Зарандиа, — но, така или иначе, моето присъствие там няма да промени нищо.

Имаше един въпрос, който ме вълнуваше от самото начало, но все не можех да намеря момента, в който да го задам. Беше ми неудобно и сега, възпираха ме съмнения, докато най-после не си рекох, че всеки момент е удобен, стига да не ми изневери смелостта.

— При тези обстоятелства — попитах аз Зарандиа — не е изключен вариантът да бъде убит само Туташхиа, а всичко друго да остане непроменено. Нали?

— Изключено! В два от трите ъгъла непременно ще бъде прието решение, желателно за нас, и при всички случаи Туташхиа ще остане жив.

— Защо сте толкова сигурен?

— Защото Туташхиа е много по-силен от Сарчимелиа и двамата Накашиа, взети заедно!…

— Защо са толкова различни възможностите им?

— Така е поискала природата, надарявайки ги с различни способности. И освен това неговата нравственост, която при това е шлифована от възпитанието. Знам, хората не могат да достигнат съвършенство, но Туташхиа е от онези, които са най-близо до него.

— Човек предполага, бог разполага. Е, ами ако все пак всичко протече така, че Туташхиа загине? — не отстъпвах аз.

— Това може да стане, ако той се окаже по-слаб от другите. Ще загуби непременно най-слабият. С това нямаме нищо общо. Но, повтарям, с Туташхиа нищо няма да се случи.

Така завърши нашият разговор.

Братята Накашиа намерили онзи субект, който твърдеше, че Дата Туташхиа бил унищожил семейство Тодуа, и го поканили на предварително уговорено място заедно с човека, който помогнал на братята да открият обвинителя.

— Почтени Гентор Куправа, откъде знаете, че нашата леля Нуца и нейните синове са убити от Дата Туташхиа? — запитал Буду Накашиа.

— Откъде да знам?… Нищо не знам аз! — заскимтял Куправа.

— Я го виж ти! — възмутил се посредникът. — Та ти сам ми каза, че той е свършил тази работа.

Куправа пак почнал да отрича, но в думите му явно личали страх и лъжа. Накашиа настоявали. Куправа едно си знаел, докато не се стигнало до заплахи и насочени към него пистолети.

— Буду батоно! — хвърлил се той в краката на братята. — Не оставяй децата ми сираци! Всичко ще кажа, само не ме издавайте! Малко ли грехове и убийства има под слънцето! Ако си отворя устата, ще има едно убийство повече… Не ме мъчете! Заклевам ви в бога на небето и във всички, които са ви скъпи на земята!

— Казвай, че ще ти пръсна черепа! — подвикнал Лука Накашиа.

— Преди Дороте Тодуа да вземе за жена нещастната Нуца, май току-що си бяхте построили нова къща, тъкмо преди това беше, нали? — попитал ги Куправа.

— Така беше… е, и какво от това? — спомнил си Буду.

— Ами помните ли, че майсторите, които ви работиха, много добре познаваха вашата Нуца и бяха там, когато дойдоха шаферите на Тодуа?

— Май бяха.

— Бяха, точно тъй, бяха. Аз нали бях там и си спомням, че и те бяха. Може би и за мене не си спомняш? — обидил се Куправа.

— Стига де, помня.

— Та как Дороте Тодуа е поднасял украшенията на вашата Нуца и как я е сватосвал, това наистина не мога да кажа, каквото не помня, не помня, ама майсторите и досега помнят. Имало един сребърен пръстен с тюркоази — три огромни камъка, брошката и тя сребърна с тюркоаз и също такива обици. Нуца, казват те, оттогава не ги сваляше, все с тях ходеше, та сме ги запомнили. А сега ми кажи, имаше ли клетата Нуца такива тюркоази?

На лицето на Буду Накашиа вече не била останала капчица кръв и целият треперел.

— Имаше. Носеше ги. Всичко е истина!

— Та тези майстори, за които ви разправям… видели преди известно време Нуцините скъпоценности.

— Къде?

— Сменяли покрива на Туташхиа… Намерили ги на…

— И мястото ли ти казаха? — попитал Буду след дълго, мрачно мълчание.

Куправа го оборили съмнения. Едва-едва процедил:

— За казване, казаха ми го, ама ако лъжат, ако не намериш нищо там, какво ще стане с мене?

Братята не обърнали внимание на последните му думи. Накарали го бързо да каже проклетото място и преди още да съмне, били вече при къщата на Туташхиа, проверили пълзешком всичко наоколо и като не забелязали никаква опасност, прескочили стобора на здраво заключената къща. След няколко минути в ръцете им се пъстреела кърпата на леля им Нуца, в която били завити украшенията. Лука разбил вратата на килера, измъкнал газ, ливнал по стените на къщата и я запалил. Всичко това станало пред очите на цялото село и било съпроводено с подробни и убедителни разяснения, на каквито братята не се скъпели, желаейки да бъдат добре разбрани от местната публика.

Що се отнася до Сарчимелиа, той естествено не повярвал на своята съдружница. Имаше достатъчно основания и преди всичко това, че той самият беше способен на всякакви измами дори заради нищожна сума.

Евтерпия Триандофилиди беше от същата порода — за печалба беше готова на всичко. За Зарандиа не бе трудно да предвиди, че такъв закоравял скептик като Сарчимелиа може да бъде убеден само с пресни и силни доказателства. Самата мадам Триандофилиди беше безсилна да му ги даде. Затова следващата сцена беше разиграна в собствената й къща и, разбира се, с нейно съгласие. В едната стая, където по всичко личеше, че току-що е правен обиск, където всичко бе преобърнато с краката нагоре и цареше неописуем хаос, бе оставена завързана с въжета мадам Триандофилиди. Половин час след като Зарандиа напуснал дома й, тя се измъкна на улицата и воплите й се разнесоха наоколо. Събра се народ, дойде полиция и откри на улицата част от вещите, уж разграбени от братята Накашиа. Разследването продължи два-три дни и, разбира се, за ограбването научи целият град. Усърдната полиция направи поголовни обиски у всички роднини на братята Накашиа, в каквито и краища и в какъвто и пущинак да живееха. Бяха арестувани, разпитани, задържани за известно време, а след това пуснати под гаранция една трета, а може би дори половината от всичките съдружници на мадам Триандофилиди, включително и стопанинът на кафенето, с когото Сарчимелиа малко по-късно имал особен разговор. При това всичко изглеждаше така, сякаш полицията се интересуваше само от едно — кой е насочил братята Накашиа към къщата на Триандофилиди? Сарчимелиа се губел в догадки и колкото повече размишлявал в търсене на истината, толкова по-очевидна ставала за него невинността на съдружницата му, недоверието му към нея гаснело, а необходимостта да се срещне с Накашиа все повече завладявала ума му. Но за да се срещне с тях и да поиска да му върнат парите, трябвало да има в ръцете си необорими доказателства. Затова, без да се задоволява с фактите, научени от сигурни хора, решил да разпита слабоумния Лука. Сарчимелиа познавал по-добре от полицията тайните пътища на по-младия Накашиа — не минали и две седмици и тази среща се състояла. Сарчимелиа веднага забелязал оръжието на Лука Накашиа — още докато се поздравявали. Не му били необходими никакви усилия да установи, че маузерът, затъкнат в пояса на Лука, е взетият от богатия офицер на пътя между Ахалсенаки и Зугдиди, а после препратен на мадам Триандофилиди. Достатъчен му бил един-единствен поглед. Не станало нужда да говорят, бандитите веднага се разделили. Фактът бил установен и за Ража Сарчимелиа вече нямало две мнения по този въпрос. Това не пречело, разбира се, да провери и мадам Триандофилиди и да разбере каква е загубата. Изложил се на голям риск — отишъл в Сухуми. Не преставахме да го следим, но на полицаите бе наредено да не го закачат дори ако сам влезе в капана. Сарчимелиа навестил съдружницата си и като се убедил, че морските пирати и Арсен Одзелашвили са постъпвали къде по-умно от него, побързал да изчезне, размишлявайки за предстоящите преговори с братята Накашиа. Вече не се съмнявал, че те са похитили парите му, но се съмнявал, че ще му ги върнат.

— Ами! Та те са политически, не знаеш ли? Предали са вече парите ми на своите хора — отвърнал Сарчимелиа на един от приятелите си, който го посъветвал да намери братята и да си поиска парите.

— Тогава трябва да вземеш със себе си човек, когото Накашиа уважават и ще го послушат.

— Този съвет се сторил на Сарчимелиа разумен, но кого да вземе? Тогава се родила мисълта да повика Туташхиа. Препятствията сега били големи. Първо, старите сметки, второ, слуховете, че уж му бил отнел любовницата, вече били стигнали до Сарчимелиа и следователно не можеше да не са достигнали и до Туташхиа. От друга страна, за посредничество и преговори, за въздействие и натиск не би могъл да намери по-подходящ човек от Туташхиа. Тази мисъл много го привличала, но можем да разберем и съмненията му. Кой знае дали ще намери общ език с Туташхиа. И изведнъж чува, че братята Накашиа изгорили къщата му и научава защо са я изгорили. Без да му мисли много, се втурнал да го търси, разбира се! Не само да повлияе на братята — двамата вече имат общ интерес и на съюз срещу Накашиа можело да се разчита.

Но едно е да искаш, друго — да го изпълниш. За Сарчимелиа беше също така трудно да намери Дата Туташхиа, както и за полицията. Работата по компрометирането му, макар и бавно, но вече даваше плодове, и то твърде внушителни. На много места, където по-рано го приемаха с отворени обятия, абрагът вече не се появяваше. Двама-трима предишни негови почитатели му казали в очите да не разчита повече на уважението и доверието им. Други нямали толкова смелост, но Дата сам почувствувал студенината им и прекъснал старата дружба. Пред никого не се оправдавал, не опровергавал слуховете и не удостоявал никого с обяснения. С изключение на един случай. Игуменката на един женски манастир с рязкост, каквато си позволяват само ортодоксите, го обвинила в греховете, които му били приписани.

— Не съм такъв човек, майко, та да го направя! — Само това й казал.

И отговорът му, и спокойствието му я озадачили.

— Народът е повярвал — казала тя разколебана.

За да се превърне версията, пусната от Зарандиа, в аксиома на общественото съзнание, беше необходимо твърде малко. Кърпата с украшенията и изгорената къща на Туташхиа превърнаха смътните догадки във факт, чиято реалност вече никой не оспорваше. Туташхиа откри, че от благороден абраг, почитан и уважаван от всички, се е превърнал в очите на народа в злодей, опръскан с кръвта на невинни жертви. Не му оставаше нищо друго, освен доброволно да се обрече на изгнание и отшелничество.

А Ража Сарчимелиа душеше като чакал и все го търсеше. Туташхиа още имаше привърженици, хора с трезви и ясни глави. Сарчимелиа ги беше обиколил до един, увещавал ги да му уредят среща с Дата. Разбира се, предавали му тези молби, но до разбойника не стигал никакъв отговор. Той не мирясвал, търсел го. В края на краищата на Туташхиа или му омръзнало да се крие от Сарчимелиа, или пък му хрумнали някакви нови идеи и определил среща на разбойника в Бандза, в колибата на слепия Мордухай. Сарчимелиа се появил след полунощ. Вратата не била затворена. Когато влязъл, Мордухай лежал на одъра. Идването на нощния гостенин не го учудило, но и не мислел да става, а лежал изпънат, приличен на мумия.

— Живо-здраво, евреино Мордухай!

— Господ здраве да ти дава, ако за добро ходиш по света. — Ръката на Мордухай се протегнала към другия миндер — старецът давал на разбойника приют.

Повече нито дума не проронил. Туташхиа ги накарал да го чакат три денонощия. Изглежда, обикалял наоколо, за да разбере дали това не е капан. Чак на третия ден Мордухай заговорил. „Ще дойде“ — казал, чувствувайки, че Сарчимелиа губи търпение.

Туташхиа дошъл, когато Сарчимелиа спял. Преди да дойде, Мордухай незабелязано извадил патроните от карабината и револвера на разбойника и ги сложил на масата. Туташхиа хвърлил ямурлука и се разположил на пейката до огнището. Мордухай разпалил огъня и когато запукали дървата, разбойникът се надигнал и потъркал очи.

— Здраве желая, Дата батоно! Щях да си отида, ако и днеска не беше дошел.

Туташхиа наклонил глава. Разбойникът не разбрал отговаря ли Дата на неговото приветствие, или си мисли за нещо друго. Сарчимелиа се държал мъжествено — искало му се да направи на Туташхиа впечатление на смел и силен човек.

— Бих искал да си поговоря с теб на четири очи — кимнал Сарчимелиа към Мордухай.

Туташхиа вдигнал ръка и Сарчимелиа разбрал, че не трябва да настоява.

— Няма да го усуквам, Дата батоно, ти не беше прав, когато ни взе хората, които бяхме задържали, но аз не помня лошото и не крия камък в пазвата си. Лъжа е и това, че имам нещо общо е Бечуни Пертиа. Чиста клевета! — Сарчимелиа почакал отговора на Дата Туташхиа, но абрагът не проронил нито звук, загледан в осветеното от огъня лице на събеседника си.

— Сарчимелиа си помислил, че Туташхиа мълчи, потиснат от твърдия му тон, но в позата на абрага имало само умора и спокойствие.

— Дата Туташхиа — заговорил той, вече развълнуван, — за никого от нас не е от полза да се караме. Имаме общ враг и ще бъде по-добре, ако го притиснем заедно. — Сарчимелиа пак замълчал, чакал какво ще каже Туташхиа, но отговор пак не последвал.

На разбойника му станало ясно, че не е заговорил както трябва, и се смутил.

— Дата батоно, Накашиа изгориха къщата ти. Ако те намерят, ще те убият. Аз си пазех парите у една жена в Сухуми, но те ги взеха, а имах толкова, че с тях можеха да се построят сто къщи като твоята, че и повече.

И пак никаква реакция. Нито мускул не трепнал по лицето на Туташхиа. И както преди, не отмествал поглед от лицето на Сарчимелиа.

— Хайде заедно да поискаме от тях всеки своето. По-добре ще бъде.

Мордухай седнал до Дата Туташхиа. Разбойникът се втренчил в слепеца, сякаш искал да го накара да измъкне поне една дума от Дата. Разбира се, Мордухай не можел да види този поглед и не казал нито дума, но разбойникът почувствувал, че старецът всеки момент ще го накара да си отиде.

— Ти какво си мислиш, Дата батоно, че аз ще им видя сметката на братя Накашиа, а ти — ни лук ял, ни лук мирисал, а? Може и така да стане, ама все пак твоите грехове върху теб ще тежат. Само се ослушай какво говорят за тебе хората… Ти си умен човек… — Сарчимелиа вече се задъхвал, но Дата мълчал. — Дата батоно, само тебе ще послушат Накашиа. Помогни ми да си взема парите от тях. Половината са твои.

Слаба усмивка се плъзнала по лицето на Туташхиа, а може би искра проблеснала в очите му и угаснала. Сарчимелиа не разбрал, че напереният му тон отдавна е преминал в молба и че Туташхиа няма да дойде с него при братята Накашиа, но все пак на разбойника му се искало да чуе от Дата поне една дума.

— Ража, братко, върви си по пътя — казал Дата.

Мордухай пошарил с ръце по масата, напипал патроните и ги подал на разбойника. Сарчимелиа се помаял, преди да стане, скрил в пояса оръжието си и излязъл.

Долетял лаят на съседските кучета, отначало наблизо, после по-надалече, и всичко стихнало.

Влязъл Исак, внукът на Мордухай, и започнал да слага вечеря.

— Всичко това е работа на едни ръце, Дата — рекъл Мордухай. — От една глава е измислено. С една връв е усукано. Прекалено добре се връзва всичко.

— Кой ли е той, този човек? И защо такива умни хора отиват на служба при тях, кажи ми? — попитал Дата.

— Всекиму своето. Бог на мнозина е дал ум, а с разум е наградил малцина. Какъвто е разумът на човека, такива са и делата му. Тези, за които говориш, имат мръсен разум. Какви искаш да бъдат делата им?

— Ами ти, когато си започнал живота си, Мордухай батоно, какъв ти беше разумът?

— Изгода и печалба.

— Е, а после?

— Разбрах, че всичко това е суета, но нищо по-добро не ми се изпречи на пътя и тогава отидох докрай — трупах и умножавах натрупаното. И така почти до сто години. — В камината цвърчеше влажен пън. — Добре си хапвах, добре си пийвах, хубаво се обличах, но на другия ден вече нищо не помнех. Всичко се стопяваше. — Мордухай помълча. — А знаеш ли какво ми е останало в паметта от всичко това?… Веднъж на пазара в Мартвили един момчурляк продаваше коза. Дрешките му бяха такива мръсни и покъсани, каквито не съм виждал през живота си. За козата се пазареше една бабичка, вдовица: мор беше помел цялото й семейство, само един внук й беше останал, кърмаче. Та за да го отгледа, искаше да купи козата. Обливаше се в сълзи, молеше момчето да отстъпи добичето за шейсет копейки. Повече нито грош нямаше! Момчето не ще и да чуе. Пък аз тогава продавах една черкеска, беше ми паднала много евтино. Дадох му черкеската даром, нищо не му исках. Не мога да забравя очите му: хем вярва, хем не вярва, радва се до немай-къде, а учудването му край няма. И още помня: взе от мен черкеската и веднага даде на бабичката козата за шейсет копейки. Аз — на него, той — на нея.

Туташхиа откъснал най-после очи от огъня и погледнал слепия Мордухай.

— Опитвах и аз като тебе, сам знаеш колко пъти съм опитвал.

— Е, и какво?

— Когото облякох и обух, той ме събу и съблече. Ако не мене, то другиго. Няма никаква разлика. — Туташхиа си налял водка.

— Ами ако ти не беше го облякъл и обул, да не мислиш, че този човек нямаше да свали ризата от гърба на някого? Или дори на теб, нали няма никаква разлика?

— Това не ми е идвало наум — рекъл Туташхиа и изпразнил чашката.

Нахранили се, Туташхиа запалил лулата си.

— Няма да иде сам при братята Накашиа — рекъл Мордухай. Не му стиска. Но и няма да се успокои, докато не си отмъсти.

Исак прибрал съдовете. Избърсал масата.

— Намери, братко, Буду Накашиа — рекъл Дата на Исак — и му разправи всичко. Че иначе много ще си изпатят от тоя чакал.

На сутринта Исак събрал малко дребна стока и тръгнал да обикаля планинските селца, но братята Накашиа били заличили следите си, както никога по-рано. Ха намери ги де! Преди думите на Дата да стигнат до тях, случи се това, което беше писано да се случи: Сарчимелиа ги издебнал и с един изстрел оставил на място Буду. Лука помислил, че ги преследва полиция, и избягал. Сарчимелиа се яви при посредника, помири се с полицията, съгласи се да й служи и след две седмици излезе на лов за разбойници.

Лука Накашиа се укрива още няколко месеца, от време на време се връщаше в къщи да погостува за седмица, и пак в гората. Малко по малко привикна към дома и ние не го безпокояхме. Когато най-после съвсем му омръзна да си играе на „казаци и разбойници“, хвана мотиката?

Както се били уговорили, след месец Туташхиа се появил в колибата на слепия Мордухай. Влязъл и поздравил, без да отрони нито дума. Старецът разбрал, че Дата знае и за убийството на Буду Накашиа, и за всичко останало.

— Знаеш ли, че Сарчимелиа е отишъл да им служи и сега дебне абрагите? — попитал стопанинът.

— Знам. Направиха от плъха людоед.

Мордухай не разбрал за какво става дума, но не разпитвал.

— Мордухай, приятелю, кажи, какво да прави човек, който не знае как да живее по-нататък?

— Вашата вяра ви дава изход, от който няма по-добър в другите вери. Манастирът!

Дата поклатил глава.

— Разбирам всички религии и нашето Евангелие, докато говорят какъв трябва да бъде човекът. Останалото за нищо не струва и никому не носи полза. И най-трудното е, че хората се покалугеряват, за да се затрият тъкмо заради това, което не е нужно никому. А за да вършиш добри дела, трябва да живееш светски живот. Това е истината. Монашеството не е за мене. Ще замина.

— Къде?

— С мен и около мен се случиха такива неща, че не разбирам вече как да живея и какво да правя по-нататък. А трябва да знам, не мога инак. Искам да огледам всичко отдалече. Може би там, където отивам, ще разбера какво трябва да правя. Може би там ме чака това, което търся. Ще отида, ще видя. — И след малко добавил: — Мордухай, приятелю, трябват ми още днес десет хиляди. Ако не се върна, язък за парите ти. Ако не те намеря жив, ще ги върна на Исак. Ако останем живи и двамата, каквото съм взел, няма да се загуби, знаеш.

Слепият станал, взел патерицата си и като се върнал след четвърт час, сложил пред Дата парите.

[1] Той ви показа, че е истински дявол! (фр.) ↑

[2] Военни или правителствени куриери в царска Русия. — Б.пр. ↑

Ираклий Хурцидзе

Седях в кабинета си след снощния гуляй и механично разгръщах вестниците. Но редовете се сливаха, главата ми се пръскаше от болка и нищо не можех да разбера.

Какво да говорим — кой не е изпадал в такова състояние! Най-умното би било да си легна и да се наспя добре, но вместо това трябваше да се мъкна в кантората, защото щеше да идва някакъв клиент. Имахме среща в един часа следобед. Това дело се водеше за едно мизерно парче земя и го влачех вече осем години. Страните бяха минали през всички съдебни инстанции, но никой не бе успял да докаже правата си върху тази земя. Безкрайните спорове и скитането по съдилищата бяха дотегнали на всички и аз се надявах, че тъкмо това обстоятелство ще ми помогне някак да ги помиря.

Имах юридическа кантора от осем години. Кантора като кантора: двама адвокати, нотариус, двама арбитри и неколцина дребни чиновници. Захващах се с най-различни дела — съставях документации за крупни търговски сделки, посредничех при покупко-продажби, водех арбитражни дела. Не може да се каже, че бях особено богат, но имах достатъчно пари за безгрижен ергенски живот. И макар да бях навършил трийсет и пет години, пилеех всичкото си свободно време по най-лекомислен начин: гуляех, играех карти и се веселях, както можех. Разбира се, за това отиваха много пари и аз ги пръсках, без ни най-малко да съжалявам. Близо два месеца в годината прекарвах зад граница, пътувах до Москва, до Петербург. Разбира се, това бяха най-често делови пътувания, които правех от името на юридическата си кантора, без да се отказвам и от радостите на нашия бързотечен живот.

С една дума, по това време аз бях твърде известен и преуспяващ адвокат. И, естествено, къщите на влиятелните тифлисци бяха винаги отворени за мен, макар че рядко използувах положението си, за да престъпя прага им. Навярно за това, че никога не съм придавал особено значение на чиновете и постовете. Имах си своя мярка за хората, свои възгледи.

И тъй, седях след един нощен гуляй в кантората си и чаках клиенти, когато влезе секретарят.

— Едни турски поданик — доложи той, по националност лаз[1], дворянин, земевладелец, господин Арзнев Мускиа.

Повтори:

— Мускиа — и добави: — С ударение на „а“.

— Арзнев Мускиа? С ударение на „а“? — попитах.

— Да, господине.

— По каква работа?

— Иска да купи имения в Картли и Кахетия, градини и лозя — поясни секретарят.

Макар че подобни сделки обикновено се сключваха чрез посредничеството на дворянската банка, не бях особено учуден — юридическата кантора на Ираклий Хурцидзе ставаше от ден на ден все по-известна и появата на този клиент само потвърждаваше това.

— Поканете го след десет минути! — казах аз на секретаря, желаейки да издигна в очите на новия клиент тежестта на фирмата, макар че, да си призная, горях от нетърпение час по-скоро да видя този господин Мускиа. Тогава аграрните проблеми ми изглеждаха необикновено важни, засягащи не само частните, но и националните интереси. По онова време грузинските дворяни продаваха именията си на безценица. Купуваха ги обикновено земевладелци, но не грузинци, и аз смятах за свой патриотичен дълг да спася земята на някой разорен дворянин, а с нея и богатствата на моята страна от чужденците. Именно затова идването на лаза ме възбуди и аз прехвърлях наум всичко, което бих могъл да предложа на този, както ми изглеждаше, паднал от небето спасител на нашите земи. Разбира се, не можех да не мисля и че трябва да посрещна с достойнство богатия си съотечественик, при това патриот, да не му падна в очите.

Но ето че секретарят отвори вратата, пусна лаза да мине пред него и ми го представи.

Излязох иззад бюрото си:

— Княз Хурцидзе, адвокат. Заповядайте, седнете! На ваше разположение съм!

Помолих секретаря да ни остави сами и се върнах на бюрото си.

Арзнев Мускиа седна в едно кресло, погледна ме втренчено, после наведе глава и като че потъна в себе си. Това не ме учуди — преди беседа с адвоката деловите хора понякога дълго събират мислите си. Но мълчанието на моя клиент продължи твърде дълго, премина всички граници и си помислих, че би било просто невежливо да не го прекъсна.

— Господин Арзнев Мускиа! — почтително се обърнах към него. — Слушам ви внимателно. Ние сме съотечественици и аз смятам за свой дълг да ви помогна във вашето благородно дело.

Гостът ме погледна доброжелателно и с мека усмивка каза:

— Не съм дошъл по работата, за която ви доложиха. Идвам по съвсем друга работа.

Когато човек в продължение на десет минути се готви да говори за покупка на лозя и неочаквано научава, че събеседникът му не смята да говори на тази тема, естествено, може да се обърка.

— Слушам ви едва отроних аз.

Моят гостенин отново се замисли, в очите му премина напрежение. Хвърли ми остър поглед, стана и мина пред бюрото ми. Не ме гледаше и сякаш бе забравил за съществуването ми. Навярно бе на моите години. Красив човек. В големите му, ясни, сини очи се таеше едва забележима печал. Светлокос, с бяла кожа… Беше облечен с чоха от камилска вълна, украсена със старинни оригинални копчета, в пояса му имаше кинжал.

Изведнъж спря и с делово изражение се отпусна в креслото.

— Господин адвокат — тихо каза той. — Дошъл съм по такава работа, с каквато навярно никога не сте се занимавали нито вие, нито вашата кантора. Това дори не би могло да се нарече работа. Ще се опитам все пак да ви обясня. Имате в Кутаиси един приятел — Елизбар Кочакидзе. Тъкмо той ме изпрати тук — да поговоря с вас, може би ще се съгласите да ми помогнете. На него съм обяснил всичко.

Арзнев Мускиа отново замълча. Няма да крия — този човек имаше някакъв чар, усетих го веднага щом влезе, а след неговите думи се почувствувах така, сякаш ми бяха хвърлили ласо на шията и ме влачеха като пленник, за да ме продадат за мамелюк на истанбулския пазар, а аз и не мислех да се съпротивявам.

— Не зная как да нарека стоката, която искам да купя — продължи моят гост. Може би веселие, приятелски срещи, игри, любов. Трудно ми е да намеря думата, може би просто светски живот… Разбирате ли ме?

Бях безкрайно учуден, толкова учуден, че клепките ми неволно затрептяха в нервен тик, честен кръст! Като се опомних, започнах да се замислям над това, което ми говореше, и като вникнах в думите му, неочаквано се разсмях — предложението си го биваше! Наистина не беше глупаво, струваше си човек да открие кантора, която да приема от клиентите си подобни предложения. Казах му го.

— Ами да — започнах да развивам мисълта му аз, — щом помагаме на клиентите да купуват различни материални ценности, защо да не им помагаме и в други случаи да купят онова, което искат — нали и това са ценности. Но трябва да ви кажа, че никога не съм получавал такива предложения и нямам никакъв опит във воденето на подобни дела… Кажете ми, какво според вас трябва да направим, за да осъществим вашите желания?

— Обмислил съм всичко — каза той. — Изслушайте ме и ако моят вариант ви хареса — така да бъде, а ако не ви хареса и намерите по-добър, него ще приема.

След малка пауза продължи по-уверено:

— Елизбар Кочакидзе знае, че искам да купя нещо, което вие самият купувате за себе си всеки божи ден. Затова ме изпрати при вас. Имам обаче едно условие — трябва да получите парите предварително. Защото никой не знае колко може да струва моята покупка. Но виждам само един път към осъществяването й — където и да отидете, трябва да ме водите със себе си, с когото и да се срещате, трябва да бъдем заедно. Ако си допаднем, ако се сближим и сприятелим, ще се държим така, че това да доставя и на двама ни радост и удоволствие. Надявам се, няма да ви се случи да се червите заради мен, но и да се случи нещо неприятно… какво да се прави, щом сте се наели вече с такава работа… Всичко става… Искам да ми отговорите направо. Може да нямате време, а може да не ви харесвам. Тогава намерете достоен човек и го помолете да изпълни моята странна молба.

Да си призная, Арзнев Мускиа толкова силно ме привличаше и възбуждаше у мен такова силно любопитство, каквото рядко съм изпитвал при първа среща с някого. Слушах го с радост, непонятна за самия мен. И намерих предложението му за необикновено примамливо. Толкова примамливо, че вече бях готов да го приема, но, както знаете, нашата професия не търпи необмислени, скорострелни решения и затова, като се посъвзех малко, започнах да обмислям думите му.

Настъпи мълчание. Арзнев Мускиа търпеливо чакаше отговора ми. Влезе секретарят ми и доложи, че са дошли ония клиенти, дето се съдеха за земя.

— Няма да крия — казах аз, обръщайки се към новия си клиент, — че и вие самият, и вашата необичайна поръчка увличат въображението ми. Но тя ни изправя пред някои затруднения и вие трябва да разберете в какво се състоят те. За да бъдат оправдани вашите разходи, за да ви донесе резултатът удовлетворение, необходимо е да се харесваме един на друг и нашите срещи да ни носят радост. Разбирате ли? Хората се веселят с приятели… Как да кажа… С една дума, с хора, които са им приятни. В противен случай развлеченията са тягостни и стават непоносима, насилствена тежест. Вие сте ми вече симпатичен, но не зная ще можете ли да ми отговорите със същото, ще ви достави ли удоволствие моята компания? Това първо. И второ аз съм преди всичко грузинец, а след това адвокат. И ми е трудно да си представя как ще се развличаме двамата, а разноските ще поемете само вие, моят гостенин?

— Разноските ще ги поемете вие, драги господине — разпалено отвърна той. Забравете, че парите са мои и ги харчете, както ви е удобно. Трябва да ви кажа, че вие също ми харесвате, казвам ви истината, и ще се постарая да ви бъда добър приятел. Струва ми се, че ще можем добре да прекарваме времето си.

И веднага след това добави: — Имам само едно условие: — нашият договор трябва да остане тайна за всички. Непременно. Трябва да ме смятат за приятел, който ви е дошъл на гости. Но когато стана свой сред хората, в чийто кръг ще ме въведете, може би няма да ви занимавам повече със себе си, ако вие сам не желаете това или имате друга работа. Разбира се, не бих искал да загубя за всичко това твърде много време, макар че е трудно да се отгатне колко време ще ни трябва… А сега си тръгвам — каза той и стана. — Знам, че не можете да ми отговорите, без да обмислите думите ми, пък и аз самият не бих искал да получа прибързано съгласие или прибързан отказ.

Арзнев Мускиа оправи пояса и кинжала си.

— Кога ще мога да ви видя пак, княже? — попита той.

Усмихнах се. В душата си бях вече съгласен. Нямах ни най-малкото желание да му откажа. Едва сдържайки се да не му кажа това, отвърнах:

— Утре, батоно Арзнев. Към четири, часа.

— Имам още една молба. Ако приемете предложението ми, ще бъде необходимо да го оформите документално. На мен този документ не ми е нужен, но на вас може да ви потрябва. Всичко може да стане през времето, в което ще бъдем заедно — някоя кавга, случаен изстрел или нещо друго, — не зная, но пред закона ние трябва да бъдем клиент и доставчик. Аз съм мирен човек, не обичам скандалите. Не мисля, че ще имаме някакви неприятности, но все пак знайте — каквото и да се случи, поемам върху себе си цялата отговорност пред хората, закона и бога. Давам ви дума! Всичко хубаво, батоно Ираклий. До утре.

Разделихме се приятелски.

Опитах се да подходя професионално към тази история, но нищо не излизаше, тъй като ми бе невъзможно да смятам човека, който току-що си бе отишъл, за обикновен клиент. Какъв ти клиент!… Отдето и да погледнех на всичко това, мислите ми се въртяха около едно: дошел е един човек като тебе, при това обаятелен, учтив и интересен. Иска да си пилее дните в Тифлис — столицата на твоята разпокъсана родина, иска да влезе в обществото, да опознае хората. Иска това, което съм имал винаги; как мога да му позволя да плаща! Та нашият съвместен живот не би могъл съществено да повлияе на бюджета ми, аз бях безгрижен човек и не правех сметка на парите си. Тревожеше ме и документът. Разбирах, че Арзнев Мускиа го иска заради моята безопасност, но аз бях свикнал да не се тревожа за нищо и не желаех да застраховам благополучието си с документи. Пък и какво ли би могло да се случи, след като имах име и влияние в обществото, тълпа от познати и приятели? Каква неприятност можеше да ни заплашва? В какви мрежи можеше да се заплетем?

Но каквото и да мислех относно искания документ, разбирах, че Арзнев Мускиа няма да се откаже от него за нищо на света. Не приличаше на човек, който ще се съгласи друг да плаща прищевките му. Дълго се колебах. И в края на краищата реших да съставя документа, първия екземпляр да дам на Мускиа, а втория да не използувам никога, и когато нашата програма бъде изпълнена, да му върна парите.

Приех клиентите, които ме чакаха, след около два часа ги пуснах, струва ми се, помирени и успокоени и започнах да съставям документа.

На другия ден в уречения час Арзнев Мускиа влезе при мен усмихнат и сякаш смутен от вчерашното си предложение. Беше облечен като европеец, елегантно и изящно.

Арзнев Мускиа прочете внимателно документа, който му подадох, и кимна в знак на съгласие.

— Тук е оставено място за вписване на сумата. Колко пари трябва да внеса? — попита той.

— Не бих ви взел и рубла — засмях се аз, — но виждам, че няма да успея да ви склоня. Дайте толкова, колкото смятате, че е необходимо.

— Двайсет хиляди ще стигнат ли? Имам у себе си трийсет хиляди. Десет ще си оставя за всеки случай.

— Какво благоволихте да кажете?! — възкликнах аз.

По онова време за двадесет хиляди рубли можеше да се купи прекрасно имение.

— Искам да не изпадаме в парични затруднения, княже — отговори — той.

„Добре, че този наивен човек попадна при мен, че иначе бог знае какво щеше да остане от състоянието му“ — помислих си аз.

— Не, господин Арзнев, ще ви взема три хиляди, не повече. Ако не стигнат, тогава ще дадете още.

— Значи, тази стока била евтина — тихо каза Мускиа и измъкна от вътрешния си джоб парите.

Запълних мястото, оставено за сумата. Мускиа подписа документа и го прибра. Имаше красив, четлив почерк, но твърде нервен, безпокоен.

— Е, господин Мускиа, от днес нашият договор влиза в сила! — тържествено заявих аз и натиснах звънеца.

Секретарят донесе шампанско и фъстъци. Тапата отскочи към тавана.

— Да си пожелаем успех един на друг, всекиму поотделно и на двама ни заедно! — каза Мускиа, като се чукаше с мен.

Секретарят му подаде една касова разписка.

— Как сте с европейските дрехи? — попитах го, преминавайки към работата.

— Когато пристигнах тук, си уших при Паперно четири костюма — каза Мускиа. — Ако не стигат или шивачът не е добър, ще си ушия още. Но кога кой да облека, ще трябва да ми казвате вие.

— Разбира се… Но шивачът е добър и костюмите са достатъчно. Ами къде сте отседнали, господин Арзнев?

— В хотела на Ветцел. Първи етаж, четвърти апартамент.

— Да, зная… Преди месец там живееше мосю Дорние, френски богаташ и петролен индустриалец. Удобен апартамент, дума да няма… С какво ще започнем, Арзнев батоно?

— Вие ще решите, Ираклий батоно — усмихна се Мускиа. — Както виждате, подчинявам ви се от самото начало и така ще бъде винаги.

Прекарахме заедно около две седмици, след което Мускиа изчезна.

Но той мина през душата ми и следата, която остави в нея, е като бразда. Този човек бе роден да поробва, да покорява хората, които срещаше по пътя си. Колкото и да е странно, в мен и досега е живо онова отдавнашно чувство — смесица от остро, тревожно, неудовлетворено любопитство и изгарящ интерес, — което той разпали у мен в първия ден на нашето запознанство.

А сега — както виждате — съм побелял старец, макар че всевишният не ми отне паметта… Да, помня всичко, но няма да ви го разказвам. Защото имам тетрадки… Отворете ей онова чекмедже там… Да, него… Вътре има разноцветни тетрадки, стари тетрадки, тънки… Да, тези! Благодаря ви, млади човече. Те по-добре от мен помнят онова, което беше някога. Разбира се, не съм ги писал, за да печатам нещо… Не. Пишех за себе си и с радост си спомнях това време и този човек, навярно защото си спомнях своята младост, а за младостта е винаги приятно да си спомняш… Седнете и четете. Ако трябва, препишете си… А аз ли? Е-ех! Старост — нерадост — нали така казват хората.

[1] лази — грузинци, които живеят по турското крайбрежие на Черно море. ↑

Бялата тетрадка

И тъй, нашият договор влезе в сила и аз трябваше да съставя програма за развлеченията на Арзнев Мускиа. Той седеше, в креслото пред мен и чакаше думите ми. Откровено казано, тази работа не би ме затруднила, но ми пречеше неестественото в нашите отношения. Ще се съгласите, нали, че този договор беше странен. Като клиент и купувач Арзнев Мускиа би трябвало, след като влага пари, да ги харчи така, че това да е от полза за него и да бъде доволен от резултата, доволен от човека, в чиито ръце е поверил работата, доволен от новите срещи и впечатления… Това от една страна… А от друга…

Влезе секретарят, и като мина покрай Арзнев Мускиа, остави на масата ми някаква визитна картичка. Бях толкова потънал в мислите си, че отначало не я забелязах.

… Да, от друга страна… От друга страна — разбирах това, — този човек ме привличаше като магнит и аз исках да стана негов приятел, просто приятел, и да се отдам заедно с него на развлечения и приключения, но не знаех какво той очаква от мен, какви преживявания търси и ще ги получи ли в моята компания. И, значи, като клиент той можеше да остане в крайна сметка недоволен от мен.

— Ираклий батоно — Арзнев Мускиа сякаш бе подслушал моите мисли, — не си блъскайте главата. Кажете, къде смятате да отидете тая вечер? Аз ще дойда с вас, ако нямате нищо против, разбира се. Ще ми бъде по-приятно, ако всичко върви от само себе си, не е необходимо да измисляте нищо специално.

— Много добре — облекчено въздъхнах аз. — Тъкмо за това мислех в момента и съм съгласен с теб… Виждаш ли? Говоря ти на „ти“. Вече сме близки приятели, нали така?

— Да, да — през смях потвърди Мускиа. — А сега си отивам. Ти си зает… Но трябва да се уговорим — кога ще се срещнем?

Докато той говореше, надзърнах във визитната картичка. Чудна работа… Не бях и подозирал, че жените могат да имат визитни картички, досега не бях виждал. И фамилията — откъде ми е позната?… Въртях картичката в ръце, без да отговарям на въпроса на госта си.

— Почакай, Арзнев, не си отивай — казах аз.

И повиках секретаря.

— На каква възраст е тази дама, е, приблизително, разбира се!

— Зная, че е на трийсет и пет, но изглежда по-млада.

— Свободен си. Ако трябва, ще те повикам.

Излизайки, той отнесе бутилката от шампанското и чашите.

На полицата до мен беше канторската книга — списък на клиенти, не само бивши, но и възможни. Тук имаше различни сведения — адреси, движимо имущество, сфера на дейност, капитал… Разтворих тази книга на имената Ширер, Тавкелишвили, Нано Парнаозовна Ширер-Тавкелишвили.

Не че бях забравил името й, не, просто исках да проверя паметта си. Та аз познавах Нано Тавкелишвили от дете! А миналата година бях получил от нея покана, но по някаква причина не отидох и изпратих извинение.

Подадох визитната картичка на Арзнев Мускиа.

— Виж.

Той я взе и прочете на глас написаното върху нея.

Бях учуден, че този човек, който живееше в Турция, така свободно четеше на руски. И по-рано ми беше направило впечатление, че грузинският му акцент, когато говореше на руски, беше по-слаб от моя.

— Къде си се научил така добре да говориш руски?

— Учили са ме като дете. Освен това дълго съм бил в Кубан и там съм говорил руски. Понякога чета и руски книги, макар че не съм учил в гимназия.

Бях смутен — Арзнев Мускиа правеше впечатление на образован човек, възпитан в аристократичен дух. Наистина два дни са твърде кратък срок, но първото впечатление не лъже.

— Коя е тази жена? — запита той.

— Как да ти кажа… Когато бяхме деца, семействата ни бяха близки. Връстници сме, често сме играли заедно. Когато завърши гимназия, тя избяга от къщи, навярно се е омъжила за този Ширер. За него научих едва преди няколко години. Не знам — може отначало да е заминала с друг, а после да се е срещнала с него. Ширер е чужденец и разполага с голям капитал. Тогава той беше на трийсет и две — трийсет и три години. Отведе я като момиче в Европа, даде й висше образование, струва ми се, че е завършила Женевския университет. Живееха в чужбина и в Тифлис дълго време не се чуваше нищо за тях. Върнаха се преди четири години. Ширер купи големи гори в околностите на Закатала, Кахи и Кобахчо. Все орех и дъб. Забравих да ти кажа, че Ширер се занимава с дърводобив. Построиха си къща в Закатала. Тук, в Сололаки, купиха друга къща от един арменец. И двете са великолепно обзаведени. Деца нямат. Тази жена живее в Тифлис шест месеца в годината. Останалото време прекарва в Закатала и в пътешествия. Да… Сега нейният кръг… — погледнах в книгата — тя се движи в тесен кръг, избягва знатните семейства, с разни дребни търговци изобщо няма вземане-даване. Добре, какво знаем още за тази дама? Има двама лакеи, двама портиери, две прислужнички, един готвач… Готвачът се казва Катран! Мъжът и рядко идва в Тифлис. Очевидно тя е сама в такава голяма къща! С работите им се занимава юридическата кантора на Шахпарунов… Толкова по-странно е, че е дошла при мен!

— Май е по-добре да си ходя… — каза Мускиа, връщайки ми визитната картичка.

— Не, ако нямаш належаща работа, почакай, Арзнев. Може би ще ти бъде интересно; според нашия договор ти можеш да присъствуваш на приема… Наистина тук има едно деликатно обстоятелство… При адвокатите най-често се идва с някаква тайна… За разговор насаме. Затова по-добре мини в задната стая и остави вратата открехната. Между другото, в шкафа ще намериш всичко необходимо за една лека закуска, а също и вино. Хапвай си и слушай, може би ще чуеш нещо интересно.

— Не зная, трябва ли да оставам, Ираклий?

— Не се безпокой, няма да те поставя в неловко положение.

Затворих книгата, отворена на госпожа Ширер-Тавкелишвили и я понесох към лавицата. Докато се връщах към бюрото си, госпожа Нано влезе. Здрависахме се и се разположихме в креслата. Между нас имаше ниска кръгла масичка, върху която бе сложена красива табакера. Отворих я.

— Заповядайте, ако пушите.

— Благодаря, пуша много рядко — чух гласа й. — Само когато съм в добро настроение и ми е весело.

— Значи, много рядко сте в добро настроение?!

— В много добро?… Рядко, разбира се. Може ли да бъде иначе?

Спомнихме си детството и предишните си връзки, споменахме всички покойници и всички живи. После се извиних, че не съм се отзовал на нейната покана. Попитах я как е мъжът й, как вървят семейните работи. Разказах й две-три новини и след тия любезности разговорът като че пресъхна.

Госпожа Нано беше облечена много просто. Дамите от нейното съсловие обикновено се отрупваха със скъпоценности. Тя имаше само венчален пръстен и една златна верижка на шията.

— С какво мога да ви бъда полезен, госпожа Нано? — реших да заговоря пръв. — Ако, разбира се, идвате по работа… Но тогава трябваше да ме повикате и аз незабавно щях да дойда.

— Моля ви се!… Защо да ви притеснявам? Освен това исках да ви видя именно в кантората.

При тези думи Нано сякаш се смути, но се овладя веднага и попита усмихната:

— Надявам се, че в тази къща умеете да пазите тайна…

— Ето огнеупорния шкаф. В него се пазят тайните на около двеста мои доверители! Нито един от тях няма основания да бъде недоволен… Но виждаш ли оная врата — тя е леко открехната. В стаята закусва един много близък мой приятел, един лаз, дворянин, господин Арзнев Мускиа. Да затворя ли вратата?

Преминах от официалния тон към приятелския от детството ни, което можеше да се вземе като предложение да възстановим предишните връзки.

Госпожа Нано се замисли, сви рамене и каза:

— Ако този господин е твой близък приятел…

Тя веднага забеляза промяната на тона и охотно го прие. — Не е ли все едно дали той ще чуе всичко от мен или от тебе, след като си отида?

Засмяхме се. Нано отново замълча. Очевидно обмисляше как да започне.

— Работите на моето семейство и на мъжа ми ги води адвокатът Шахпарунов. Би следвало да се обърна към него. Но той е страхливец и, разбира се, ще избегне този разговор. Освен това не искам мъжът ми да научи… Поне засега… Още повече, че жандармерията… — Нано говореше тихо, стараеше се думите й да не достигат ясно до Арзнев Мускиа.

Тя замълча. В съседната стая нещо издрънча.

— Арзнев, моля те, по-тихо, че ще затворя вратата! — извиках аз повече да подчертая пред Нано дружбата си с лаза.

— Е, хайде, приятелю, не съм стрелял с пистолет, само изпуснах ножа! — отвърна Арзнев Мускиа. — Сигурен знак, че още един мъж ще присъствува на този разговор!

— Да, Нано, слушам те.

— Искам да се посъветвам с теб — започна тя. — Ти знаеш, разбира се, какво представлява Закатала, нашето околийско градче. Всичко става пред очите на всички, знаят се като петте си пръста… Имаме един полицейски чиновник, казва се Ветров, на около трийсет години. Срещам се с него само на гости. Той се харесва на мнозина, намират го мил и дори симпатичен. Не съм на същото мнение, има нещо противно в него. И напомня пале, което слухти. Но трябва да се спазва етикетът, без това не може да се мине, нали тъй?

— Разбира се — подкрепих я аз.

— И ето, че веднъж, съвсем неочаквано — продължи Нано, — на гости у Васенкови този Ветров ме избра за обект на своите фокуси и издрънка сума лъжи за някакви мои тайни връзки… И, представяш ли си, дори спомена имената на двама офицери. Бях оскърбена до дъното на душата си и исках да поставя този нахалник на мястото му, но се сдържах, реших да изтърпя и да изслушам всичко докрай. Знаеш ли, това понякога е много полезно. Разбира се, той забеляза, че дрънканиците му не ми доставят удоволствие и започна да се подмилква и даже да ми се извинява — значи, шега е, госпожа Нано, кълна се в честта си, не го смятайте за дързост и ми простете. Не съм сигурна, че тая приумица на Ветров бе продиктувана само от нахалството му. Там е работата — искам да го разбереш, — че в тази клюка нямаше нищо правдоподобно и отношенията ми с тези офицери са чисто приятелски. Ветров виждаше, че едва сдържам яростта си — казах му в очите, че лъже, — но продължаваше да се държи така, като че говорех на вятъра. Сега искам да знаеш — нали си довереник на моите тайни, впрочем и двамата сте ми довереници, ти и този турски дворянин…

— Лазки дворянин, госпожо — разнесе се гласът на Мускиа.

— Да, да, лазки дворянин — поправи се Нано. — Колко е странно, че се изповядвам пред двама изповедници, за пръв път… Та искам да подчертая, че в периметъра на Ветров нямам грехове. Това е чистата истина и за да не мислиш, че се оправдавам, мога да добавя — способна съм да допусна в живота си всичко, защото се чувствувам свободна във всяко отношение — и като жена, и като човек!

От задната стая се дочу силно кашляне.

— Не му обръщай внимание — казах аз, — моят приятел е объркал пурите, той не познава фирмите, не различава силните от слабите и си плаща за това.

— Твоят приятел не кашля от пурите — отвърна Нано, — той не ми вярва.

— Вие сте права, госпожо — отзова се Арзнев Мускиа. — Но не повярвах само на едно — на това, че сте свободна.

— Но аз наистина съм свободна — повтори съпругата на Ширер.

— Ако е така — долетя до нас гласът на Мускиа, — значи сте успели да решите вечната загадка на човешкия род, най-голямата му грижа от сътворението на света до наши дни. Срещал съм още неколцина души, които твърдят нещо подобно. И, кълна се в честта си, бих ви бил безкрайно благодарен, ако обясните по какъв начин станахте свободна.

Нано се замисли, явно се съмняваше, струва ли си да отговаря на този въпрос. И все пак каза:

— Никога нищо не си отказвам. Правя каквото искам. Нима това не е свобода? И после… Аз победих страха. Разбирате ли?

Арзнев Мускиа мълчеше. Паузата ставаше много напрегната и аз реших да я прекъсна:

— Продължавай, Нано! Разбирам, че това, което каза, е само встъпление.

— Прав си — каза тя. Ще продължа. След онова спречкване Ветров почна да се държи с мен някак по-разпуснато, по-фамилиарно. Забелязах, че се стараеше по-често да ме среща и бях много предпазлива, за да не му дам повод за нови клюки. Но когато се случвахме в една компания с него, той дрънкаше само клюки, слухове и служебни анекдоти. Правеше всичко възможно, за да остане насаме с мен, а когато успяваше, се държеше като заговорник, сякаш имахме някакви общи тайни. Да си призная, отначало си мислех, че се е влюбил в мен, и побеснявах от яд, че протака с обяснението си. Това би ми дало възможност да го поставя на мястото му и да прекъсна тия глупави отношения веднъж завинаги. Но после забелязах, че се отнася и към други дами от нашия град точно по същия начин, което предизвикваше ожесточение сред тях, а около него създаваше някакъв ореол, приказки, шум. Тогава си помислих, че може би е просто опитен Дон Жуан и там е цялата загадка. Но скоро се убедих, че не е така, че не преследва никакви любовни цели. Сама стигнах до тази мисъл, а после съвсем случайно се уверих, че е правилна. На една вечеря у Перевалови забелязах, че от вътрешния джоб на мундира му изпадна някакво листче. Исках да му кажа: падна ви нещо, приберете си го, но, кой знае защо, си премълчах. А след вечерята го прибрах. Какво мислиш, че беше? Списък! Списък с имената на осем жени. До всяко име имаше някакви точки. Донесох ти този лист. Това е целият ми разказ. Искам, Ираклий, да ми помогнеш да разбера изразява ли отношението на Ветров някакъв особен интерес към моята личност, да речем, от служебен характер… А ако е така, какво търси, какво иска от мене? Само не мисли, че това е бъбрене на някаква капризна дамичка. Имам сериозни доказателства… Първо, Ветров е жандарм за специални поръчения, преоблечен в полицейски мундир, и второ — а това е най-важното, — интуицията никога не ме лъже.

Нано замълча и изтри челото си с кърпичка.

Има жени, чиято красота се открива не изведнъж, а в постепенното общуване с тях. Именно такава жена — сега го почувствувах — беше Нано. С всяка минута тя ми изглеждаше все по-привлекателна.

Не бих могъл да не й се притека на помощ.

— Нека опитаме заедно да си изясним всичко това — казах аз, — но преди да пристъпим към анализ, бих искал да ти задам един въпрос: имаш ли основания да мислиш, че жандармерията може да се интересува от твоята личност?

— Да, имам такива основания, те могат да се интересуват от мене.

Бях донякъде обезкуражен и объркано промърморих:

— Ясно. Но трябва да разбера — тук се запънах, но все пак казах това, което исках да кажа, — в тази част от твоя живот, която представлява интерес за жандармерията, не си ли нарушила правилата на конспирацията, не си ли преминала границите на предпазливостта? Например не си ли доверила някаква тайна на трето лице? Или може би името ти е фигурирало в някакви нелегални или затворнически връзки?

Нано се замисли и замълча, очевидно претегляйки за себе си думите. Ето какво чух в отговор:

— Как да ти кажа, макар че съм жена, но имам добра представа за съвременните политически течения. Ако живееш в Европа, това е неизбежно, трябва да разбираш какво е положението, трябва да си наясно относно събитията на деня. Пък и у нас е така… Но няма нищо, което да ми е по сърце, което да изразява именно моите възгледи и представи. Навярно затова аз лично не мога да взема участие в борбата, иначе, струва ми се, би имало някаква полза от мен… И в същото време не ми дава покой способността да виждам злото и да се опълчвам против него. Все не мога да опозная себе си и да разбера как да живея, как да намеря своята собствена форма на съществуване, на действие, разбираш ли? В такова състояние на човек не му остава нищо друго, освен да се занимава с благотворителност. В нея може да намери призванието си. Така живея и такава слава се носи за мене… Веднъж дойде при мен един човек, избягал от затвора, и ме помоли да го скрия… От този момент разбрах, че да помогнеш на преследвания, на този, който се бори, без да жали себе си, който не иска да знае за смъртта, лежи в затвора, бяга от затвора, защото не може да не постъпва така, както му диктува съвестта — разбрах, че най-святото нещо е да помогнеш на такъв човек, защото, както е казал поетът[1], ние сме синове на земята и сме дошли на света, за да се трудим честно до последен дъх.

Моята вина пред закона се състои в това, че за четири години укрих двама души, намиращи се извън закона, дадох им подслон и храна, всичко необходимо за живот и ги пуснах, когато можеше да ги пусна. Странно, но ти и твоят приятел сте първите, на които доверявам тази тайна. Онези двамата не влизат в сметката, пред тях съм чиста, изпълних дълга си за любов към ближния и съм сигурна, че те и до днес си спомнят за мене с добро и пазят доброто ми име. За това са достатъчни малко благодарност и малко благоразумие. Те са порядъчни хора, притежават и едното, и другото. Сега отговарям на въпроса ти, какво може да знае за мен жандармерията.

Нано изведнъж замълча и погледна към задната стая.

На прага стоеше Арзнев Мускиа.

— Разрешете, госпожо, да изляза от засадата си… — каза той. — Простете, но нали и без това чувам всичко… — Мускиа усмихнато гледаше събеседницата ми. — Много искам да бъда тук… С вас. Ето, Ираклий ме осъди на заточение, а аз избягах и може би вие ще ме приютите?

Нано мълчеше и съсредоточено, втренчено гледаше Арзнев Мускиа.

Наистина нямаше повече смисъл да се крие в задната стая, но аз не знаех как ще погледне на това нашата дама. Нано, изглежда, разбра за какво мисля и каза:

— Моля, все едно ми е. Навярно искахте да ме попитате нещо?

Думите й прозвучаха малко хладно. Може би я засегна шегата: няма ли да ме приютите, възможно е да е видяла в нея насмешка — нали току-що бе разказвала как помага на преследваните. А може би нищо не влагаше във въпроса си. Не можех само да разбера защо така настойчиво, така напрегнато го гледаше.

— Арзнев Мускиа! — Лазът почтително се поклони и се отпусна в едно кресло.

— Нано Тавкелишвили-Ширер — с известно объркване и забавяне отвърна тя. Това бе по-скоро шепот и лекото кимване за поздрав, сякаш беше не за него, а за самата нея, за някаква нейна догадка.

Дума да няма, Арзнев Мускиа беше прекрасен. Пред очите ми присъствието на една жена облагородяващо разкова движенията, жестовете му. Какво значи за мъжа женското око…

Очевидно нашата дама също оцени неговата аристократична простота.

— Не съм ли ви виждала по-рано? — попита Нано. — Но къде съм ви виждала?…

Тя се опитваше да си спомни нещо. И двамата я гледахме с усмивка: аз — с очакване, той — с изумление.

— А-а, спомних си. Да, да… Но името е друго. Разбира се, аз се лъжа. Този, на когото приличате — Нано се засмя, — е абраг.

— Значи, и с разбойници се познаваш? — попитах аз. — Че ти, както виждам, имаш широки връзки с престъпния свят, моя прекрасна повелителко?

— Какво да се прави? — отвърна весело тя. — Върви ми на такива.

— Вие благоволихте да кажете — обърна се към нея Арзнев Мускиа, — че сте победили чувството за страх. Но нали страхът… Страхът е многолик. Кой страх сте победили вие?

Нано го погледна в упор, а после се извърна, взе цигара, повъртя я между пръстите си и промълви:

— Това трябва да се обмисли, господин Мускиа. Почакайте, сега ще ви обясня.

Донесох шампанско и чаши. Налях, но Нано все още мълчеше.

— Арзнев, какво направи! На една красива жена й приляга да се усмихва, а ти я накара да се замисли…

— Извинете ме, готова съм да отговоря. Но се страхувам, че приятелят ви няма да се успокои, ще почнем да спорим и за да защитя възгледите си, ще ми са необходими примери. Затова още сега ще ви разкажа един случай. Имате ли нещо против?

— Не, разбира се! — възкликнах аз.

— Слушаме ви, госпожо — добави Арзнев Мускиа.

— Какво е страх? В края на краищата има само един страх — страхът от смъртта! Той произтича от инстинкта за самосъхранение, нали така? И трезво погледнато, можем да го открием във всички постъпки на почти всички хора. Изслушайте ме внимателно и ще се съгласите, че съм права. Това, за което ще ви разкажа, се случи през първата година, след като се бяхме върнали от странство. Гостувахме с мъжа ми на един приятел недалеч от Очамчири — къща на брега на морето, септември, топло море, чудесно време, много книги. Непрекъснато бяхме на брега, забихме в пясъка един огромен чадър, къпехме се, излежавахме се, с една дума — живеехме, както искахме. Веднъж, когато по пладне се върнахме в къщи, след като обядвахме и си починахме, стопанинът нареди да оседлаят за нас коне — да се поразходим. Но ни помоли да не отиваме много далеко, защото скоро ще се мръкне. Конете бяха чудесни. Отминахме Очамчири, напред беше Самурзакано. Аз бях с нова амазонка, шита при лондонски шивач, настроението ми бе приповдигнато, искаше ми се да се перча, да препускам, да се разхождам чак додето падне нощта. Мъжът ми няколко пъти ме спираше — време е да се връщаме. Но аз летях напред, не го слушах, нещо ме водеше и както ще се убедите, ме заведе далече… Но засега искам да подчертая само едно: моят мъж ме молеше да се върнем! Молеше ме да се върнем, защото бе чувал, че по пътищата стават обири. Но аз отсякох: не! И той не спори, не настоява, продължихме да препускаме напред. Защо така лесно се съгласи? Защо не държеше, не настояваше на своето? Защото се опасяваше, че ще приема желанието му да се върнем за страх. А аз не се съобразих нито с едното, нито с другото, исках само едно — да се разхождам, да яздя — значи, мислех само за прищявката си, а тя също на свой ред беше страх — страх, че ще обърнем конете назад и ще бъда лишена от тия радости на живота. Та ето, дори в това просто на пръв поглед стечение на обстоятелствата се проявиха три различни форми на страха и всички те носеха един и същ печат печата на егоизма. Съгласни ли сте, че и трите вида егоизъм имат общ източник — инстинкта за самосъхранение?

— Безусловно — отвърнах аз.

Лазът не каза нищо, само кимна.

— А съгласни ли сте, че инстинктът за самосъхранение и страхът от смъртта са едно и също нещо?

— Да, разбира се — казах аз.

— Тогава вгледайте се добре и ще видите, че в моя разказ страхът от смъртта предизвика появата само на егоистични действия. Тук нямаше нищо, което да прилича на любов към ближния, на чувство за дълг, да не говорим за добро.

— Но когато твоят мъж те е съветвал да се върнеш, нима не е мислил за твоето благополучие? Нима не е изхождал от вашите общи интереси? — попитах аз.

— Знаех, че някой ще ми зададе този въпрос. Бъдете спокойни, отговорът ще дойде от само себе си. Връщам се към своя разказ… Навлязохме навътре в гората, конете вървяха бавно, ние лениво разменяхме по някоя дума. Не забелязах веднага един човек край пътя. Пред него имаше дисаги и той приличаше на пътник, приседнал да си отдъхне. Много скоро разбрахме, че този тих пътник е разбойникът и грабителят Ража Сарчимелиа. Щом конете ни стигнаха до него, той измъкна два револвера, заповяда ни да слезем от конете и да мълчим. Въпреки револверите имаше толкова миролюбив вид, че мъжът ми не разбра каква е работата и ме попита на френски какво ни е казал. Преведох думите му. Отнякъде изникна още един разбойник с пушка. Скочихме на земята. Вцепенението ме напусна и аз съвсем ясно осъзнах какво можеше да ни се случи. Първо ни заповядаха да предадем оръжието си, но ние нямахме оръжие. После онзи с пушката отведе конете ни. И накрая Сарчимелиа заповяда да го последваме и ни подкараха към гората. Стигнахме до някакъв хълм, заобиколихме го и се намерихме на една полянка. Там имаше трийсет-четирийсет полуголи мъже и жени, охранявани от друг разбойник, също с пушка. По-настрана имаше няколко чувала, натъпкани вероятно с плячка. Взеха ни кесиите, скъпоценностите, поискаха да си свалим дрехите… Да, забравих да ви кажа, че Рудолф Ширер е човек с богато минало. Не зная такъв ли се е родил, или постоянните приключения и опасности са закалили характера му, но понякога — и аз добре зная в какви случаи — той се превръща в изпълнен със самолюбива гордост безогледен храбрец. И ето, когато ни заповядаха да се съблечем, Ширер с ловък удар събори Ража Сарчимелиа и след това веднага почна да смъква куртката си. Тогава вторият разбойник удари мъжа ми с приклада по тила и той падна в безсъзнание. Третият разбойник, който пазеше ограбените, измъкна кинжал и се хвърли към нас, за да убие Ширер. Преградих му пътя и се опитах да го съборя на земята, Ража Сарчимелиа вече бе дошъл на себе си. Надигна се и каза на разбойника с кинжала да се върне на мястото си. Той отстъпи, като ни обсипваше с най-долни думи. В същия миг се опомни и Ширер, скочи, и продължи да се съблича, сякаш нищо не бе се случило.

— И вие, госпожо, вие също! — закрещя Сарчимелиа. — Сваляйте всичко, което е на вас, ще ми бъде по-интересно!

Трябваше да изпълня заповедта му. Не защото се изплаших, просто не исках нови приключения. Дрехите ни също ги натъпкаха в чувала, а нас самите ни заведоха при другите жертви.

Беше събота. А в събота и неделя в Очамчири обикновено има панаир. Сигурно тези хора се връщаха от панаира. Бандитите си знаеха работата.

Ража Сарчимелиа се приближи към нас и почна да ме разглежда. Изучаваше ме като неодушевен предмет, намерен на пътя, и не можеше да разбере ще има ли някаква полза от него. Гледаше само мене, без да обръща внимание на Ширер, сякаш той беше празно място. Това продължи няколко секунди, после каза:

— Виж ти, не се биете лошо, госпожо. Ще взема да пусна тия хора, а вас ще ви отведа със себе си и докато мъжът ви изпрати откуп, ще се бием от време на време.

Сарчимелиа се разсмя и тръгна за друга жертва. А мъжът ми засъска в ухото ми:

— Всичко е заради тебе! Заради твоите капризи… Заради теб трябва да търпя да ме бият и ограбват, а жена ми ще я направят наложница и ще я задържат, докато не донеса откуп. Всичко това ми се струпа на главата заради твоя инат. Защото знаех, предупреждавах те… предчувствието не ме излъга. Казвах ти да се върнем.

При тези думи моят мъж махна с ръка и замълча. Сега, надявам се, вие се убедихте, че Ширер е човек безхитростен, че не знае какво е лукавство. Той веднага нарече нещата с истинските им имена и обясни защо искаше да се върнем. Друг на негово място би казал: не мисли за мен, само да можем някак да спасим тебе. Но моят мъж не е такъв. Ето ви, господин адвокат и господин моралист, отговора на въпроса за кого е мислил Ширер, когато искаше да се върнем. Тук можем да се учудваме само на едно — на прямотата, с която Ширер откри онова, което другите умеят да скриват… Неочаквано се случи нещо, което обърка всички карти. Но преди да ви го разкажа, искам първо с ваша помощ да подложа на изследване това, което ви доверих. Мисля, че няма да спорим относно същността на грабежа и насилието и ще приемем, че те са били зло във всички времена. Нали така? Но от какво е предизвикано това зло? Мисля, че има само един отговор — от егоизъм. Струва ми се, никой не би седнал да твърди, че Ража Сарчимелиа и неговата шайка са ни нападнали от любов към ближния. Според мен това не се нуждае от доказателства. Но да се подчиняваш на насилието — нима не е също такова зло? Само не ми казвайте, че ние, безоръжните, сме безсилни пред въоръжената шайка.

— Че не сте ли безсилни — прекъснах я аз, — какво сте могли да направите?

— Ами поне да умрем — отвърна Нано. — Това е в наша власт. И аз съм убедена, че ако от всички хора, обречени на ограбване, поне една трета беше способна да се съпротивлява на въоръжения злодей, да се съпротивлява не на живот, а на смърт, много неща биха се изменили на тоя свят. Жертви би имало естествено, но в края на краищата какво би останало с времето от самото насилие?

Въпросът беше отправен към мене.

— Разбира се — казах аз, — страхът от смъртта заставя човека да се покорява на насилието и да се огъва пред него. Имаш право, госпожа Нано.

— Нима е възможно да се съмняваме в това? — възкликна Нано и продължи: — Спомняте си как моят мъж удари разбойника и го събори на земята. Как смятате, какво се криеше зад този удар? Нима не беше по-умно да го нанесе по-рано, на пътя, когато Сарчимелиа беше сам? Ще кажете може би, че Ширер отначало се е объркал, а после при чувалите се е овладял и е започнал бой? Но не е така. Виждала съм го много пъти да се заплита в най-опасни истории, но никога не съм го виждала объркан. Той се владее като бог. Но този бог е тщеславно дете и може да извършва своите подвизи само ако около него има публика, тълпа, компания. Тогава той иска да покаже колко е великодушен, безкористен, благороден, какъв смелчак и храбрец е; той е богат, най-добър от всички, най-умен от всички, и има такава жена, каквато няма никой друг. Но това е само пред хората, когато всички го виждат, а когато няма никой и той е сам или сме само двамата, тогава той е съвсем друг човек, можете да ми вярвате, аз добре го познавам. И онзи удар бе преценен и пресметнат за секунди. Моят мъж успя да предвиди всичко — и храбър се показа, и куртката си свали, както му бяха заповядали, — разбираше, че разбойниците не искат да се вдига шум, нямат желание да стрелят и да убиват, трябваха им нещата ни, а собствената им чест твърде малко ги занимаваше. Виждате ли? Всичко се разви именно така. Проницателността на Ширер би могла да предизвика възхищение, ако движещата пружина в неговото поведение не беше егоизмът. И като резултат от този егоизъм отново зло. Можеше да стане убийство, дори две убийства. А мене да ме оставят за заложница, за да отмъстят на Ширер. И освен това той даде на всички лош пример.

— Как така лош! — възкликнах аз. — Според мен това е добър пример, пример за неподчинение, съпротива, борба.

— Не, не си прав — намеси се лазът. — Примерът би могъл да бъде добър, ако беше довел работата докрай. Та ти знаеш какво представлява човекът, Ираклий! Ако в една постъпка има и лошо, и добро, той ще подражава на лошото, а на доброто — за нищо на света. Отдавна съм го разбрал.

— Тъкмо за това мислех, господин Арзнев — Нано се обърна към него, — когато казах, че той даде лош пример. Сега ще се съгласите с мен, че всички постъпки на героите на моя разказ са плод на самолюбие и страх от смъртта, че в тях няма нищо друго, освен зло, че няма нито зрънце добро. И винаги е така в живота, колкото и да се вглеждам — страхът от смъртта и породеният от него егоизъм носят само зло. Не познавам нито един пример, който би могъл да опровергае тази истина.

— Не — казах аз. — Има случаи, когато страхът води към добро.

— Кой?! Кога?! — възкликна Нано.

— Е, да речем, страхът от закона — отвърнах. — Страхът от възмездието. Човек просто се страхува да престъпи закона и да извърши замисленото зло.

— Разбира се — каза Нано. — Случва се и това — един зъл човек да се изплаши от закона и да не извърши престъпление. Но злодеят затова е злодей, Ираклий, защото заобикаля закона и въпреки всичко постъпва посвоему. Законът може да постигне само едно — човек да намери начин да го заобиколи и да извърши престъпление, избягвайки наказанието.

Нано се замисли. После каза:

— Да, най-важното е страхът от смъртта, и аз го победих!

Очевидно й стана неудобно от тези думи, тя се изчерви, смути се.

— А как свързваш свободата с преодоляването на страха от смъртта? — попитах я, като се стараех да й помогна да преодолее смущението. Изобщо, през време на този разговор повече ме интересуваше самата Нано, отколкото нейните разсъждения.

— Е, това е най-лесно да се разбере — намеси се в разговора лазът, — ако не се страхуваш, нищо не те сковава, не те гнети, не те обърква и се държиш така, както ти подсказва сърцето. Именно това е свободата. Не е ли тъй? Друг въпрос е как човек да победи страха, ако бог не му е дал сили за това. Тук са необходими брадва, огън и кинжал!

— Нима може, господин Арзнев, брадвата, огънят и кинжалът да се нарекат добро? — възрази Нано.

— А користта, злобата, алчността? Нима те не могат да победят страха от смъртта? Те са дяволски, костеливи орехчета — рече лазът.

— Не мисля — отвърна Нано.

— Защо?

— Защото според мен доброто е способност да се откажеш от себе си, да пожертвуваш себе си заради другите. В най-лошия случай заради един човек, но не за сметка на други, не във вреда на други. Само човек, на когото е дадена тази дарба, може да победи страха от смъртта, разбира се, в такава степен, в каквато провидението го е надарило с предразположение към доброто.

— Какво толкова има за разбиране? — опитах се да променя патетичния тон на беседата. Ако човек мисли само за другите и няма никакви собствени желания, той няма какво да губи. Тогава и смъртта не е страшна!

— Не мисли, че си ме притиснал до стената! — каза Нано. — Не! По-добре човек да живее без желания, отколкото да бъде роб на желанията си, роб на страха. Знаеш ли какво се случи с един мой познат? Умря от апоплектичен удар. И знаеш ли защо? Защото притежателят на кантората нея сутрин го погледнал изпод вежди.

Очевидно този разговор увличаше Арзнев Мускиа.

— Уви, госпожа Нано — каза той, — един толкова добър човек би трябвало да бъде почти бог. Но и той се страхува от смъртта.

— Не съм съгласна с вас.

— Тогава кажете ми, каква цел има този човек?

— Една цел — да върши добро и да унищожава злото.

— Това е неговото призвание, смисълът на неговия живот, и по своя път той ще се старае да изчерпа себе си докрай. Докрай да изчерпа този дар да бъде добър, даден му от провидението. И чак след това да умре. А до този момент той ще иска да живее и ще се страхува да умре. Не е ли така?

— Не, не е така. Страхът е нещо съвсем друго, от него на човек му се пръсва сърцето, както стана с моя познат, а това, за което говорите, не е страх, то е едно възвишено и прекрасно чувство.

— Най-странното е — казах аз, — че хората с такова призвание не умират, докато не изпълнят това, което им е предопределено да направят на земята. Зная много примери… Живеят, докато не изпълнят дълга си, докато не изхабят силите си, и тогава умират, най-често по необикновен начин.

— Да, умират — съгласи се Нано, — но за тях смъртта е начало на друг живот, не е ли така, батоно Арзнев? Те самите изчезват, но семената, хвърлени от тях в пръстта, ще извършват вечния си кръговрат и ще дават плодове дори тогава, когато имената им се изличат от паметта на хората.

— Това, което казвате — обади се Арзнев Мускиа, — ми напомня думите на игуменката на един манастир, майка Ефимия. Тя обичаше да говори красиво. Предполагам, че тайно е писала и стихове. Веднъж ми каза: „Синко мой, разтопеният восък на свещта, догоряла докрай, сам по себе си е прекрасен, но той крие в себе си и онази красота, която тихо е мъждукала и е прогонвала мрака.“

— Красиво е! — Очите на Нано заблестяха.

— Да, красиво е — замислено каза Арзнев Мускиа. — Всичко това аз добре го зная, но едно е да знаеш, а друго — да вярваш, да съумееш да се възвисиш до вярата… Още не съм преминал тази граница… Трудно ми е.

Той говореше с усмивка, но в думите му звучаха доверчивост и печал и аз видях новия си приятел в съвсем различна светлина. Значи, му е тежко, толкова тежко, сякаш на плещите му лежи най-тежкото бреме на земята, но го крие по-дълбоко от ада. Такова чувство изпитах в този момент, но Арзнев Мускиа се върна към предишния тон и аз прогоних тези мисли.

— А защо злото да не може да победи страха от смъртта, кажете ми, госпожа Нано? — попита той.

— Арзнев, струва ми се, че сте мислили за това повече от мене. И можете да отговорите по-добре от мен. Страх ме е, че ако започна пак да говоря, ще приличаме на поп и паството му. С тая разлика, че в случая паството знае повече от попа.

Нано се разсмя.

— Но аз искам да зная вашето мнение.

— Моля! Единодушни сме, че злото се е появило като резултат на страха от смъртта. Ако е така, между тях има мир и съгласие. Те не могат да влязат в конфликт.

— Права сте — каза Арзнев Мускиа. — Но нали и доброто може да престане да бъде добро, ако човек, вместо да прави добро, почне да пита: що е добро?

Нано се готвеше да отговори, но аз я прекъснах, защото исках да видя листчето на Ветров.

— Ти каза, че го носиш?

Тя ми го подаде и отвърна на лаза:

— Стига сме умували, че ще почнем да говорим безсмислици. Сигурна съм, че истината е проста: добро е това, което е добро за всички. Прави добро и не очаквай награда и резултати. Върви си по пътя и пак прави добро.

— Не е необходимо нищо повече, когато сееш семената на доброто. Това са условията, за да има добра жътва.

Започнах да разглеждам листчето. Там наистина имаше имена на жени с някакви точки край всяко име. До едни пет точки, до други — две. До името на Нано имаше пет точки.

Повъртях списъка в ръце и го подадох на Арзнев.

— Точките са направени с различно мастило — каза той. — А някои с молив. Значи, са отбелязвани по различно време.

Отново взех списъка. Арзнев Мускиа беше прав.

— Как мислиш, какво значи това? — попитах лаза, сякаш госпожа Нано Парнаозовна Тавкелишвили-Ширер бе дошла за съвет при него, а не при мен.

— Можете ли да си спомните — обърна се той към Нано — колко пъти сте се срещали с Ветров, откакто ви е говорил онези дързости за офицерите?

— Колко пъти ли? Сега ще ви кажа. Помня за какво ми говореше всеки път и ще преброя по разказите му.

Нано се замисли.

— Знаете ли какво? — възкликнах аз и двамата погледнаха към мене: — Хайде да обядваме днес заедно! Докато се приготвим и стигнем… Нано… Ако бъдеш така любезна да дойдеш с нас, кълна се в честта си, ние ще решим тази главоблъсканица и ще разгадаем всички тайни, които имаш!

Нано се усмихна и попита:

— Къде?

— При Гоги.

— Чувала съм за него, но никога не съм ходила там. Казват, че там пеели старинни песни и химни.

— Пеят, и как пеят!

— Странно е в ресторант да се пеят химни — каза Нано.

— При Гоги е така. Там и посетителите са други. Да идем, ще видиш.

— Друг път! — Нано огледа костюма си и очевидно реши, че не е подходящ за такова многолюдно място. Днес по-добре някъде извън града, дето има по-малко народ… Някъде на въздух, времето е толкова хубаво…

— И аз така мисля, Ираклий. Днес нямам желание да виждам хора — подкрепи я лазът.

— Така да бъде.

Исках да наредя да приготвят каляската, но Нано ме спря:

— Не е необходимо. Моята е пред кантората.

— Добре, да вървим — казах аз. — А по пътя ще се опитаме да разберем що за птица е този Ветров.

Когато се качвахме в каляската, Арзнев Мускиа попита Нано:

— Какво сте завършили там!

— Литературен факултет… Впрочем това, за което говорихме, не съм го научила там.

— Разбирам… Можеш да научиш човека на всичко, но това е знание, а не вяра. На вяра не можеш да го научиш.

След няколко минути червеникавите жребци ни носеха към Ортачала.

— Та колко пъти ви е виждал Ветров, спомнихте ли си? — попита Арзнев Мускиа.

— Спомних си. Пет пъти, ако не се смята разговорът за офицерите.

— Сигурна ли сте в това?

— Естествено.

— Значи, след всяка среща той е слагал по една точка на листчето срещу вашето име.

Нано взе листчето, погледна го и след кратка пауза попита:

— Е, и?

Вече бях разбрал каква е работата и се опитах да й обясня:

— Ето, след теб е вписана Сусана, до нея има три точки, значи, тя се е срещала с Ветров три пъти. Над теб е Надежда Ивановна — пет точки. Освен това обърни внимание как са разположени тези точки.

Първата точка беше сложена пред всяко от имената, очевидно Ветров беше виждал всяка по един път, сложил беше точките и с това беше изчерпал първия кръг на срещите. При втория обход, изглежда, не бе успял да се срещне с три от дамите, затова мястото зад първата точка бе останало празно. При третия кръг бедният явно толкова бе се старал, че без точка бе останала само една жена — Алла. До Алла имаше само две точки, и двете в началото — една след друга.

— Тази Алла може би е заминала от вашия град? — попита Арзнев Мускиа. — Виждал я е само два пъти и повече не е успял.

— Мъжът й го преместиха в Темирханшура. Той е офицер — обясни Нано.

— Ясно, той не е могъл повече да я види. А в Темирханшура има друг Ветров и този Ветров навярно ще я намери!

Разсмяхме се. Нямаше нищо смешно в това, но когато на хората им е добре един с друг, те леко и охотно се смеят.

— Арзнев, мислиш ли, че тези срещи биха могли да имат специален характер? — попитах аз.

— Специален ли? — попита той. — Не съм сигурен.

И се обърна към нашата спътница:

— Госпожа Нано!

Но тя го прекъсна:

— Вижте какво, наричайте ме просто Нано. Струва ми се, че се познаваме сякаш от сто години.

Лазът се усмихна и след миг отвърна:

— Благодаря ви. Но аз се отнасям към вас с такова почтение, че ми доставя радост да ви говоря на „вие“. Добре, но при едно условие — че и вие ще ме наричате просто Арзнев или лаз и ще ми говорите на „ти“. Такава форма на приятелски отношения ми изглежда най-достойна за вас, не ми отказвайте, моля ви.

Порази ме душевният такт на този човек… На пръв поглед това бе дреболия, но в нея като в капка вода се отразиха отношенията между лаза и Нано, такива, каквито се оформиха този ден. Самата Нано го почувствува и промълви като на себе си:

— Намери все пак правилния ход!

А после извика весело и високо:

— По-добре — лаз.

— А сега — каза Арзнев Мускиа — спомнете си за какво ви говореше Ветров. Какво ви разказа при първата среща?

— За един разбойник — отвърна Нано. — В околностите на Закатала имало някакъв разбойник, наричал се Мамед. Та този Мамед се вмъкнал в една къща в Лагодехи, удушил едно дете в люлката пред очите на родителите му, запалил къщата и избягал.

— Разказал ли е за това още на някоя от тези жени?

— Да.

— Откъде знаете?

— От същата жена. Тя мислеше, че не зная и ми го разказа като интересна новина.

— Добре, а какво ви разказа, когато се видяхте втория път?

— Пак за разбойник, този път се казвал Абрико. Подвизавал се тук, из грузинските планини. Изнасилвал по горите малки момичета. Да, всичките му истории бяха все за разбойници…

— И една от друга по-страшни, нали? — попитах, макар че и така всичко ми бе ясно.

На Арзнев Мускиа също.

— По този начин те се борят с разбойниците, абрагите и изобщо с хората извън закона — каза той.

Спомних се какво ми бе разказвал под секрет един мой познат, твърде осведомен по всички въпроси от този род.

— Този Ветров — казах аз — очевидно е разпространител на слухове. Неотдавна бил създаден такъв отдел, казват, че го ръководел самият началник на кавказката жандармерия. Това означава, че на новото начинание се придава голямо значение.

При тези думи Мускиа изведнъж се разсмя.

— Разбираш ли, Нано — казах аз, — тези жени и тебе включително искат да ви използуват за разпространяване на слухове. Ти можеш спокойно да се занимаваш със своята филантропия. Знам един човек, който е избягал от каторга, да ти го изпратя ли?

— Съгласна съм, но какво значат ония врели-некипели за офицерите?

— В тайната полиция има касичка за клюки. От нея е измъкнал всичко. Всъщност това е своеобразен шантаж, изнудване. Дал ти е да разбереш, че тайната ти му е известна. С похвати от тоя род си служат при вербуване на агенти.

— Бива си ги. Какви идиоти!

— А ти не ни доразказа историята с грабежа. Спомних си не само за да сменя темата, но и защото разказът ти беше много интересен за мене.

— Да, наистина! Кога ще разберем как е свършила тази история? — попита лазът.

Нано го погледна в очите и каза:

— Когато стане дума за доброто, Арзнев Мускиа!

Каляската ни влезе през градинските порти и спря пред входа на духана.

[1] Н. Баратишвили, „Мисли на брега на Кура“. ↑

Синята тетрадка

Минаха три дни, а ние почти не се разделяхме. Бяхме заедно през цялото време — вкъщи, на гости или на разходки. Като деца си измисляхме забавления и се подчинявахме само на прищевките си. Бяхме щастливи, че сме се намерили един друг, и мечтаехме дружбата ни да не свърши никога.

На няколко пъти се канехме да отидем в ресторанта на Гоги, но все нещо ни попречваше. Най-после решихме, че не трябва да отлагаме повече. Трябва да отидем към пет часа, когато започва да пее хорът.

Вратите на ресторанта се отваряха в три часа следобед и не се затваряха дотогава, докато последният посетител не излезеше от него. Тук прислужваха най-сръчните, пъргави и внимателни келнери, готвеха най-добрите готвачи. Хорът обикновено пееше до осем часа, а след това имаше изпълнения на сазандари[1]. От салона три стъпала водеха към балкона, където имаше ложи-сепарета, отделени от салона с перила с резба и завеси. Тия завеси почти никога не се използуваха. Всички, които се намираха в ресторанта, се виждаха един друг и това създаваше уютна и непринудена атмосфера. Вероятно затова допринасяше и обстоятелството, че в ресторанта идваха едни и същи хора, все приятели и познати, което улесняваше техните отношения. Случваше ми се да довеждам тук и нови хора, но те обикновено много бързо свикваха и се чувствуваха като у дома си. Разбира се, заслугата за всичко това беше на самия Гоги. Той умееше да покорява сърцата. Едва престъпил прага, посетителят се потапяше в атмосфера на доброжелателност. Портиер тук беше дидубиецът[2] Арчил, някога майстор на юмручния бой и голям побойник, а гардеробиер — флегматичният, пращящ от здраве великан Ерванд от Белисцихе. И двамата, ако се наложеше, прекрасно можеха да изхвърлят някого, иначе посрещаха гостите с весела почтителност, умееха да се пошегуват, да развеселят събеседника, да разкажат някоя смешна история, въобще бяха много привлекателни и симпатични хора. Още преди да влезете в салона, придобивахте добро настроение от неизчерпаемите им шеги и забавни истории. Рядко се случваше в салона да не стане да ви посрещне самият Гоги. Той винаги седеше на нечия маса, с лице към входа, за да вижда новодошлите. Трябва да кажа, че Гоги беше куц, под коляното на десния си крак имаше протеза, но вървеше много леко. Понякога, щом ви видеше да влизате в салона, той се извиняваше на сътрапезниците си, бавно и чинно се вдигаше от мястото си и го виждахте как, сякаш вдигнал котва, плува към вас с широка, приятелска усмивка. Това не бе заучена професионална усмивка. Не… Той бе дошел на света с нея, с тази усмивка на искрен и доброжелателен човек. Като го гледах, си мислех, че Гоги е роден за приятелска трапеза, за чистосърдечно веселие. Разбира се, той беше на служба, но знам, че не се оправяше добре със сметките и вечно дължеше пари на стопанина на ресторанта. Пък и можеше ли да бъде иначе, след като всяка вечер плащаше сметката ту на един, ту на друг посетител. Наистина тези разходи после се възстановяваха по различен път и в различно време, но въпреки това на горкия Гоги все не му стигаха парите. Написах „горкия“ и веднага спрях при тази неуместна дума. Не зная, но може би нямаше на света по-щастлив човек от Гоги. Във всеки случай на лицето му можеше да се прочете само радост от живота, освен ако не го помрачаваше скръбната вест за починал приятел или друга голяма печал. Той се опечаляваше само заради другите, за себе си не мислеше никога. Не знам, може би и мълвата, че работите му вървели добре, бе се появила само защото се държеше така, сякаш работите му наистина вървят добре. Може би… Откровено казано, обичах Гоги като брат. И не само аз. Отдавна бях забелязал, че самият Гоги ме привличаше повече от веселбите в неговия ресторант — той самият, сдържаните му думи и милите шеги.

И сега, когато въведох в ресторанта новите си приятели, ми се поиска да ни посрещне Гоги. Но той не бе в салона. Пък и ресторантът беше полупразен — изглежда, бяхме дошли твърде рано. Бяха заети само няколко маси и на една от тях седеше някаква компания. Познах ги веднага — Елизбар Каричашвили, Сандро Каридзе и Вахтанг Шалитури. Видяха ни. Елизбар стана и замаха с ръка, канейки ни на тяхната маса.

— Моят братовчед — каза Нано.

— Кой? — попитах.

— Елизбар.

— И аз го познавам — намеси се лазът.

Бях учуден, исках да попитам откъде го познава, но се сдържах, не попитах. Та нали за Нано сме близки приятели и аз би трябвало да зная с кого се познава той и с кого не.

— Откога си в Тбилиси? — попита го Нано.

— Този път ли? — уточни той. — Почти от месец. Идвал съм в този ресторант. Няколко пъти.

— И Гоги ли познаваш?

— С Гоги се познавам от шест години. Обикновено идвам при него. Гоги работеше тук от три-четири години. Значи, бяха се запознали другаде. Но къде? Съжалих, че не бях успял да го разпитам за всичко. Това бе толкова важно.

— Вижте, вижте кой идва! — възкликна Елизбар Каричашвили, когато се изравнихме с тяхната маса. — Няма да ви пусна, трябва да останете с нас. Сандро, Вахтанг, запознайте се: моята братовчедка Нано, моят приятел Арзнев Мускиа, лаз. С Ираклий се познавате… А това са моите приятели Сандро Каридзе и Вахтанг Шалитури. Сядайте, сядайте кой където му е удобно. Къде е Гоги, а? Казвах ли ви аз, че съм сънувал нещо? Сега ще се повеселим славно!

Елизбар Каричашвили измъкна от джоба си кърпа и я размаха, сякаш се готвеше да танцува кинтоури[3].

Ние искахме да откажем.

— Ще седнем на онази маса — казах аз, — а после ще се присъединим към вас.

Лесно е да се каже, но трудно е да се изпълни. От Елизбар Каричашвили не е толкова лесно да се откачи човек. Навие ли си нещо на пръста, за нищо на света не се отказва от него. Нямаше как — приехме предложението му. Впрочем самият Елизбар ми беше симпатичен — добър момък, умен, общителен. Пък и със Сандро Каридзе можеше човек да поседи на една маса, сред грузинците той минаваше за рядко образован човек, странеше от освободителното движение, при това работеше като цензор. Той ми харесваше, въпреки че — зная го — не всички споделяха моите симпатии. Ако се опасявах от някого, това беше Вахтанг Шалитури. Знаех, че пийнеше ли, почваше да се заяжда. Той и трезвен беше трудно поносим, вечно се обиждаше за дреболии, беше мнителен и дребнав, нагрубяваше всички и се държеше просташки. Не исках гостите ми да попаднат в една компания с него, но беше вече късно.

В това време келнерите се стрелнаха към масата и почнаха да я зареждат отново. Запя и хорът. Винаги започваше с „Химн на лозата“ и свършваше също с него. Елизбар замълча и ни направи знак да слушаме. Той самият не умееше да пее, нямаше глас, но беше много музикален, съдеше за всяко изпълнение като познавач, вярно долавяше всички нюанси на изпълнението и обичаше грузинската народна музика. Бях забелязал, че тостовете, които произнасяше Елизбар в ресторанта на Гоги, бяха сякаш навяни от току-що отзвучалата песен, от нейния ритъм и настроение. А Сандро Каридзе имаше и глас, и слух и запееше ли хорът сълзите току потичаха по бузите му — своеобразна реакция наистина.

Помня, че веднъж Гоги го погледна и рече:

— Каква става тя, брате мой, денем си цензор, покорен на властите, държиш меч в ръцете си и убиваш ония, които теб искат да убият. А вечер идваш тука и оплакваш падналите от твоята ръка през деня, а? Не знам какво е това, може би някакъв особен садизъм…

Но при такива изявления Сандро Каридзе само махваше с ръка — един вид, какво разбираш ти от тези работи, да те пита човек…

Докато звуците на „Химна на лозата“ като дъга се преливаха над нас, докато Сандро Каридзе бършеше сълзите си, Елизбар Каричашвили бе потънал в себе си, заслушан в песента. А когато тя свърши, вдигна чашата.

— Аз ви поканих на тази маса — каза той. — И искам пръв да говоря. Искам да бъда домакин само за един тост, за да ви предложа програмата на нашата вечер, а после ще ви предам правата си. Тук са събрани хора, които имат какво да си кажат един на друг. Мисля — всички ще се съгласите с мен, — че не ни подобава един обикновен гуляй. Първият тост — за нашата среща — искам да вдигна аз. Искам да ви представя един на друг и да пия за здравето на всеки от вас. Но после ще вдигаме чашите поред. И всеки ще говори каквото иска. И тъй, аз ще бъда пръв, ще дам тон.

Елизбар Каричашвили говореше свободно и леко и всички внимателно го слушахме.

— Скъпи приятели — продължи той. — Имаме всичко, което е необходимо, за да прекараме щастливо тази вечер. Не само ястия и вино… Но и божествени песни… Сред нас е и една прекрасна дама, нашата Нано, чието присъствие прави всекиго от нас по-добър. Скоро ще дойде и Гоги… Да се веселим и нека всеки от нас открие пред приятелите си своята душа. Да бъде!

— Да бъде! Съгласни сме! — подхванаха всички.

Само Каридзе премълча.

— Не можеш без умуване — промърмори той. — И ти си един!… Хората искат сладко да си хапнат и да пийнат хубаво вино, дай им тази възможност — това е всичко, което е необходимо.

— Ти не се разпореждай! — възкликна Каричашвили. — Това не ти е цензурата. Ще се веселим, както си искаме, ние сме свободни!

Каридзе се усмихна, лапна една репичка и сочейки към устата си, поклати глава — на, виж, затворил съм си устата, трая си, само си трая, а ти говори, колкото ти душа иска.

Познавах тази странност на Каричашвили — на многолюдни церемониални вечери не го свърташе на мястото му, мълчеше и слушаше високопарните тостове с такъв вид, сякаш му беше неудобно заради говорещите. Но в приятелска среда беше неузнаваем, озаряваше го някаква вътрешна светлина и потокът на красноречието му се лееше неудържимо. Случваше се да почне да говори за страданията на човечеството, после стремително и остро ни довеждаше до някакъв неочакван извод, който караше всички да се замислят, след това със същата естественост и изящество, тостът му се завърташе около някого от присъствуващите и в края на краищата, пак се връщаше към началото — да не страда човекът. Някои недоумяваха защо са необходими такива дълги тостове, но това бяха хора, които се интересуваха повече от пиенето, отколкото от беседата. Пък и те самите нямаха дар слово. Такива хора обичат да се присъединяват към чуждите тостове, измънквайки една-две фрази. Според мен чувството за мярка никога не изменяше на Елизбар, освен след прекалено много чаши, но и тогава това, което говореше, не губеше обаянието си.

Елизбар и този път остана верен на себе си и пи първо за човешкото достойнство, за всекиго от нас, което за нашето познанство, разбира се, беше необходимо. Първа в неговия тост бе Нано, последен — лазът. Елизбар не сипеше пресилени похвали и не каза нищо излишно. Но говори прекрасно и завърши така:

— В съзнанието на човек, опиянен от водка, се вселява мрак, неговият език е уродлив и жесток. А съзнанието на човек, възбуден от виното, се изпълва със светлина, неговият език е език на любовта и красотата. Водката принизява, виното — прощава!

— Сега разбирам — прекъсна го Каридзе, — защо сутрин си толкова непоносим.

Но Елизбар си направи оглушки и продължи:

— Провидението ни е дарило с любов към виното, за да придобият мислите ни красота и благородство. То е предопределило трапезата за място, където да изявяваме себе си посредством искрени и непринудени размишления. Знаете, че грузинската трапеза прилича на грузинската песен: пеем с различен глас, но се обединяваме в хор. Така и нашето единомислие се ражда от противоречиви мнения — и няма на света по-възвишено единство!… Аз свърших, да пием за него!

Изглежда, Нано никога не бе виждала братовчед си в ролята на тамада и ораторският му дар я порази.

— Трябвало е да станеш адвокат — каза тя. — А си избрал провинциалната сцена.

— Грузинската сцена, Нано — поправи я Елизбар.

— Да, разбира се, прав си, грузинската, — подзе Нано. — Но колко красиво говориш!

— Красотата и очарованието навярно са присъщи на вашия род — усмихнато каза Вахтанг Шалитури, обръщайки се към Нано, — разбрах го и когато чух Елизбар, и когато ви видях.

Чукнахме се пак. Поде се тих разговор, а хорът запя кахетинско „Мравалжамиери“. Елизбар както винаги стихна, а Каридзе както винаги измъкна носната си кърпичка. Навярно беше ги сприятелила болезнената им любов към музиката — единственото според мен, което можеше да ги събере. Ние също слушахме мълчаливо, но после, както обикновено се случва на всяка трапеза, някой наруши мълчанието и беседата потече отново.

— Кажете, Нано — обърна се към нея Шалитури, — защо никога по-рано не съм ви виждал? Вие живеете в Тифлис, нали?

Смая ме разпуснатият тон на Шалитури. Той се обърна към Нано по име, без да прибави „ваша милост“ или „госпожо“. Забелязах, че и Нано беше засегната.

— Живея на различни места, батоно Вахтанг — отвърна тя. Но най-често в Тифлис. Нима е задължително да ме забележите?

— Но аз съм адютант на военния комендант! — Шалитури не откъсваше очи от нея. — Всички ме познават и аз познавам всички… Как съм могъл да не ви видя?

— Какво щастие за нас, че още не са те направили комендант! — изплува от своите музикални дълбочини Каридзе. Шалитури бегло го погледна и се извърна:

— Я го вижте, същинска кукувичка от стенен часовник! Изскочи, каже „ку-ку“ и пак се скрие.

Това сравнение толкова развесели Елизбар, че той се откъсна за момент от музиката и гръмогласно се разсмя, но после пак се превърна в слух. Нано протегна ръка, взе от фруктиерата ябълка, и започна да й бели кората с нож. А Арзнев Мускиа втренчено погледна Шалитури, после отмести поглед и сви рамене. Нано нещо не можа да се справи с ябълката, изглежда, беше й се случил изхабен нож, престана да я бели и извика:

— Лаз, помогни ми! Не виждаш ли как се измъчвам?

— Дай, аз ще ти помогна! — Шалитури почна да дърпа ябълката от ръката на Нано.

Това вече беше наглост.

— Простете, госпожа Нано, не съм свикнал с дамско общество и мога да сбъркам — рече лазът, присвивайки очи, като същевременно едва забележимо се изчерви.

Нано отблъсна ръката на Шалитури и предаде ябълката и ножа на Арзнев Мускиа.

— Вахтанг, на колко си години? — попитах Шалитури, като исках да му намекна, че би трябвало да се — държи прилично поне защото е по-млад от другите.

Шалитури прекара с пръст линия от мен към Лаза и Нано и рече:

— По-млад съм от вас май с десетина години. — Високо и самодоволно се засмя.

Разбирах, че именно ние тримата бяхме предизвикали раздразнението на Шалитури и той се стараеше да ни засегне.

— Че той бил съвсем зелен! — произнесе Каридзе.

— Мисля, че разликата е по-голяма, батоно Вахтанг! — каза Нано. — Аз съм на трийсет и шест години.

Сандро Каридзе я погледна изумено.

— Вие сте на двайсет и пет — уверено каза Арзнев Мускиа. — Повече никой не би ви дал.

Бях съгласен с него, прав е — Нано наистина е на двайсет и пет.

Шалитури не млъкваше.

— Жената си е жена — заяви той. — Ако й е остър езикът, дори да ти са мръсни ръцете, тя пак ще поиска ти да й обелиш ябълката.

Арзнев Мускиа не отрони нито звук. Останалите също. Хорът свърши „Мравалжамиери“. Но мълчанието продължи. Изведнъж Елизбар скочи от мястото си и като напълни чашите, извика:

— Господа! Тази песен се е родила, за да донесе на хората покой и умиротворение. На нашата маса сега като че става обратното. Но аз не искам да се примиря и въпреки всичко ще пия за любовта. Тази любов, за която пеят в кахетинското „Мравалжамиери“ и която е в състояние да възкреси от руините онова, което е разрушено от враждата и злото!

И пресуши чашата си.

— Това, което е разрушено с вражда и злоба, може да се възстанови само с вражда и злоба! И с нищо друго! — високо заяви Шалитури. — Така се пее и в кахетинското „Мравалжамиери“: за да не ни победи врагът!… Който има уши, да чуе.

И той си наля вино.

— Не — намеси се Сандро Каридзе. — Там първо се пее за любовта, и чак тогава идват думите, които ти каза. Любовта е първото условие за победа над врага. И думите, и музиката са се създавали в течение на хилядолетия и затова не може да има различно тълкуване.

Слушах го с огромно удоволствие. Трябва да кажа, че Сандро Каридзе имаше два маниера на общуване, като два вида облекло — единият всекидневен, обикновено разговорен, другият, ако мога така да се изразя, полемично-ораторски. Във всекидневната му реч имаше малко хумор и много цинизъм. Това му даваше възможност да бъбри с когото си иска и за каквото си иска, да иронизира на всякакви теми — дори за идиотизма на царския режим или за житейските неправди. Той говореше с такава неуловима зашифрованост, че самият цар Соломон не би могъл да разбере какво цели с приказките си. Но в полемичния му език всичко беше открито и логично. Мисля, че в служебните разговори би трябвало да се изразява по този начин, ако, разбира се, службата му изискваше разговори. Общо взето той беше много предпазлив, навярно се страхуваше да не навреди на кариерата си, но понякога избухваше — тия редки експлозии, трябва да му се признае, бяха много ярки и сега почувствувах приближаването на подобна експлозия. Затова не откъсвах очи от него.

— Струва ми се, че господин Сандро е близо до истината — каза Нано.

— Аз също не съм против любовта и доброто — каза Шалитури, обръщайки се към Нано. — Особено когато за тях се пее в кахетинското „Мравалжамиери“. Исках само да кажа, че възвръщането на отнетото и възстановяването на разрушеното изискват жестокост и смърт, изискват унищожаване на врага. А това е по силите само на омразата, не на любовта. На омразата!

Всички се объркаха от неговата настойчивост. Настъпи тишина и в тази тишина отчетливо прозвуча нечий глас:

— Това е по силите само на любовта!

Това беше гласът на Гоги, който се бе приближил към нашата маса.

— Какво й е по силите? — попита Шалитури.

— Дори такава омраза — отвърна Гоги и се обърна към всички ни.

— Добър вечер, приятели! Добър вечер, госпожо! С ваше разрешение се присъединявам към вас.

Забелязах, че Нано го гледаше много учудено и като му кимна леко, тихо каза:

— Господи! Не виждам ли всичко това насън… Тя се засмя, но в същото време пак се разнесе резкият глас на Шалитури:

— Всичко това ми напомня налудничавите идеи на блажения Тадеоз.

— Тадеоз? — попита Нано с прекалено оживление, стараейки се да не гледа към Гоги. — Кой е той? Никога не съм чувала… В коя епоха е живял?

Въпросите на Нано предизвикаха гръмкия смях на Шалитури и Елизбар.

— Разбираш ли, Нано — обясни й Елизбар — Тадеоз е гуверньорът на Вахтанг. Фамилното му име е Сахелашвили. Казват, че е бил монах. Дали са го изгонили от манастира, или сам го е напуснал — не знам. После бил учител, но не се задържал дълго и в гимназията, изгонили го и оттам, това е чиста истина, видях го с очите си, затова станал гуверньор. Скитал от къща на къща, докато съдбата не го наказала с един такъв нехранимайко като Вахтанг. Тогава Тадеоз разбрал, че хвърля семена в неблагодарна почва и избягал. Разправят, че сега ходел по селата и продавал книги.

— Вече не продава — каза Шалитури. — Смята, че развратът е проникнал и в книгите. Намерил си е нова работа. Живее в Тианети, броди по горите и ашладисва диви ябълки и круши. Ако реколтата е добра, свинете я изяждат.

— Но аз не разбирам — попита Елизбар, — какво може да проникне в една книга, ако тя е минала през ръцете на Сандро Каридзе?

— Аз се занимавам с изящната словесност, Елизбар — отвърна Каридзе. — Старая се според силите си да не я завладеят невежи и властолюбци. Убеден съм, че усилията ми допринасят за разцвета на родината. А прекрасните творения, зная, не са подвластни на цензурата. Тя не е в състояние да угаси ослепителното сияние на техните багри. Но съществува и един мъртвешки, мътен цвят, разбойническият цвят на бездарността. Аз се боря с този цвят, скъпи мой Елизбар!

— Горкият Тадеоз, изглежда, е добър човек — неочаквано се обади Арзнев Мускиа.

— Много! — подхвана Каричашвили. — Забележителен човек!

— Не, обясни ми все пак — обърна се Шалитури към Гоги, — как така любовта може да породи омраза?

— Ще ти отговоря — каза Гоги. — Но по-напред ти ми обясни как омразата може да спаси от разрушение?

— Как може ли? — попита Шалитури. — Ами че много просто. Кажи ми как ние, грузинците, сме довлекли смъртните си тела до наши дни? Нима дедите ни са срещали врага с отбрани ястия?… Да речем, идва враг превзема с пристъп нашите крепости и след победата изколва всички, които не му се подчиняват… Врагът понякога идва като приятел, вмъква се в душите ни, а после, като ни смачка, провъзгласява, че вече сме му в ръцете и трябва да бъдем кротки като божи кравички. И какво, да мълчим, да се примирим със съдбата си ли? А?! А врагът раздава карамелчета на страхливците и предателите, на онези, които са продали родния си брат, свободния са превърнали в роб, продали са душите си на дявола, забравили са родния си език и са плюли върху гробовете на прадедите…

Вахтанг Шалитури скочи, кръвта нахлу в лицето му, той стисна юмруци.

— Който и да е този враг, чужд или свой, коли го, пали го, в миша дупка го натикай, в капан, трови го, убивай го!… Лъжата, предателството — всичко е оправдано! Всичко е справедливо!

Той се запъна и замълча, сякаш бе изчерпал натрупания от дълго време запас от злоба, и на душата му бе олекнало. Седна на мястото си и потри ръце, сякаш му стана неудобно, че бе избухнал така.

— Добро или лошо — продължи той по-спокойно, — твоето си е твое. Той идва и разрушава всичко… Врагът! Той иска да те довърши… А ти го срещни с добро, дай му любовта си, прости му всичко… Нима това, което е разрушил, само ще възкръсне от пепелта? Не! Никога! Трябва да мразим, да убиваме и да изтребваме дотогава, докато врагът не разбере, че тук няма да го огрее, докато не се пръждоса по дяволите. Само така можем да се спасим. С омраза! С жертви! А вие искате да стърчим и да пеем: любовта ще ни спаси… Трябва да сте изпълнени с омраза, ако обичате свободата, ако искате да доживеете времето, когато ще можете да възстановявате разрушеното. Трябва да мразим!… Пък после с удоволствие ще пия и за любовта — всичко да си е на мястото!

Възцари, се мълчание. Не че думите на Вахтанг ни бяха смаяли с нещо ново. По онова време се срещаха хора с крайни възгледи, особено сред патриотично настроената младеж. Шалитури не бе казал нищо оригинално. Своеобразен беше може би само злобният му, злъчен темперамент.

— Вахтанг — надигна се Каричашвили, — ти не си бил за адютант, ами за терорист. Дошъл е моментът… Макар че съм ти го казвал и по-рано. И освен това…

— Почакай, Елизбар, остави аз да му кажа — прекъсна го Гоги.

— Моля, имаш думата. Виждате ли, какъв тамада съм, на всички отстъпвам — засмя се Елизбар. — Говори, Гоги!

— Ти каза — започна Гоги, — че нашите деди и бащи са срещали врага на нож? Прав си, почти винаги е било така. Но сега не е така. Къде е изчезнало всичко това, можеш ли да кажеш? Защо не воюват днешните грузинци, бащите и дедите на бъдещите поколения? Защо не убиват, защо са кротки като божи кравички?

— Изродил се е народът — отвърна Шалитури. — Продал се е за карамелчета и за дрънкалки.

— Не е толкова просто всичко, батоно Вахтанг — намеси се Нано. — Не е толкова просто, колкото ви се струва. Какво е станало с народа? Какво качество е загубил според вас?

— Вече казах — омразата.

— Не, не омразата! — възкликна Нано. — Любовта е загубил! Любовта към свободата, към родината, към държавата!

— Как благоволихте да се изразите, госпожа Нано? — Сандро Каридзе смръщи чело и с интерес погледна към Нано.

— Нима не трябва да се говори така? — засмя се Каричашвили. — Цензурата ли забранява?

Каридзе се замисли, почуквайки с пръст по масата.

Очевидно и Гоги не очакваше, че тази дама споделя неговите възгледи. Той погледна Нано някак странно, сякаш нещо ги свързваше, сякаш имаха тайна, която криеха.

Изглежда, Арзнев Мускиа също бе въвлечен в тази тайна. Той ту местеше поглед от Нано към Гоги, ту се вторачваше в плетените бутилки цоцхали и се стараеше да не вдига очи. Имах чувството, че нещо свързва лаза, Нано и Гоги.

Какво ли биха могли да крият?

— Засега още не всичко е ясно — възползува се от мълчанието Арзнев Мускиа.

От думите му Гоги дойде на себе си, сякаш слезе от небето на земята, и хвърли въпросителен поглед към лаза.

— Ще се опитам да обясня — каза Гоги, връщайки се към прекъснатата си мисъл. — Когато човек убива друг човек, за това трябва да има причина, нали? Грабителят убива заради плячката, ясно. Грузинец, който служи във войската на царя, шаха или султана, убива, защото е верен на клетвата си или мечтае за повишение, за награда. По същество и той в края на краищата убива заради плячка, за да бъде богат след време, но не признава пред себе си тази истина. Нещо повече — той се смята за човек, тъй като прикрива зверството си с човешки мотиви. А в действителност има друга цел… Но да се върнем към това, с което започнахме… И тъй, врагът идва в твоята земя, потъпква създаваните с векове устои на живота ти, осквернява вярата ти, взема в плен и прогонва през девет земи в десета твои съплеменници и не мисли да си отива… Разбира се, ти трябва да убиеш врага, но да го убиеш не защото го мразиш, а защото ти е отнел това, което обичаш. Любовта, а не омразата — разберете! — диктува мъжеството в боя и готовността да умреш за свободата. Но ние сме се отучили да се държим така, както диктува любовта. Защо? Госпожа Нано каза истината — ние сме изгубили любовта към свободата, родината, държавата. И аз не знам ще можем ли да си върнем това, което сме загубили, ако колим и убиваме. Има на света и други, по-човечни пътища. Култът към клането може да доведе само до клане. Той противоречи дори на здравия разум, защото насилието е способно да посее само насилие. Вярно, това е вече друга тема. Но „разрушеното от враждата ще бъде възстановено от любовта“[4]. Смятам, че това е истина и пия за нея.

При тези думи Гоги поднесе чашата към устните си.

— Почакай, Гоги! — възкликна Елизбар. — За това трябва да се пие с ритони. Ако останем трезви, беседата ни няма да има добър край.

И той протегна към Гоги налят догоре ритон.

— И на мен дайте! — каза Нано. — Весело ми е. Дайте ми вино и цигара. Аз също искам да говоря. Налей ми, лаз!

— Ритон ли? — учуди се Каричашвили.

— Ритон!

Ами ако се напиеш и почнеш да плачеш? — казах аз.

— Все едно! — през смях отвърна Нано.

Арзнев Мускиа взе ритона на Нано и почна да налива вино. Шалитури се обърна към Каричашвили и тихо, но съвсем отчетливо каза:

— Професионално налива! Да не е бил келнер?

— Съвсем не, ваше благородие — отвърна лазът спокойно.

— Сиятелство! — поправи го Шалитури.

— Нима? — рече лазът и сложи пред Нано пълния ритон.

Всички бяха потиснати и объркани. Всички разбираха, че всяка дума, от която и да било страна, можеше да предизвика скандал, но не биваше и да се премълчи — та Шалитури вече втори път оскърбяваше гостенина… Мълчанието можеше да мине за одобрение… Не зная какво би излязло от всичко това, ако отново не беше запял хорът. Да, „Чона“ ни дойде на помощ, донесе ни успокоение и ни даде възможност да помислим. Само Каричашвили успя да каже:

— Бих искал да зная, Вахтанг Шалитури, какво разпалва в тебе такава злоба?

— Пропуснали са да го повишат — небрежно подхвърли Каридзе.

Шалитури мълчеше, напрегнато и горделиво се усмихваше като победител. А гласът на Саминашвили звънтеше и се лееше: „Деди, чонас могахсенеб…“[5] Нано притихна, но не заради песента. Очевидно мислеше как да постъпи и какво би могло да се случи след наглото предизвикателство на Шалитури. А аз вече знаех какво да правя и щом свърши песента, вдигнах ритона.

— Аз ще започна, а моят тост предлагам да го завърши Нано — казах. — Тя е жена, тя най-добре ще съедини в един възел всичко, което говорим за любовта. Нека ми простят Сандро и Арзнев, че ги изпреварих. Но не искам да мълча, защото аз доведох тук гостите. И за тяхното настроение отговарям аз. За нанесеното оскърбление — също. Затова, Арзнев Мускиа, приеми моите извинения… Сам виждаш какво става! Срещнахме се под тия сводове, говорим за божествени и възвишени неща, прекланяме се пред доброто и се обичаме един друг. Но лоша дума престъпи нашия праг и легна като барут под фундамента на нашето здание, за да взриви онова единство на отношения и чувства, което ни е завещано от прадедите. Да, дойде като враг… И какво, заради него трябва да забравим за любовта, за онова, което е за нас светая светих? Да се въоръжим с омраза и да се изтребваме един друг ли? Не, не сме съгласни с това. Ще обявим безкръвна война и ще противопоставим на злото великодушие. От тези изпитания нашата любов само ще се закали, ние ще се издигнем още по-високо и от тази висота ще разберем как трябва да се държим! Ще помним: разрушеното от враждата ще бъде възстановено от любовта! Ще докажем на какво е способна враждата и на какво — любовта! Вдигни чаша, Арзнев Мускиа, приветствувам те! Да живееш, значи да издържиш!

Струваше ми се, че съм направил всичко възможно, за да обуздая Шалитури и да успокоя лаза. Не зная какво още би могло да се каже.

— Не съм напълно съгласен с теб, Ираклий! — надигна се Арзнев Мускиа. — В действителност всичко, разбира се, е по-сложно. Животът на малките народи не е лек, това ни е добре известно. И хората се мятат насам-натам, търсят изход и не го намират. Оттук почва озлоблението. А човек, престанал да се владее, лесно може да сбърка, нали така? Но ние, грузинците, трябва да го разберем, какъвто и да е той, свой или чужд, да го разберем и да му простим, да му дадем време да помисли. Батоно Вахтанг каза нещо излишно, а аз не можах да приема думите му на шега, но все едно — вече му простих и се надявам, че няма да прехвърляме вината един върху друг.

— А ако не беше ми простил — прекъсна го Шалитури, — какво щеше да направиш, а?

— Зависи какво щяхте да ми предложите вие, батоно — след кратка пауза отвърна лазът.

— Ами ако ви предложех дуел? — каза Шалитури и се разсмя високо.

— Не бих го приел. Това би било безсъвестно от моя страна.

— Така ли? Че защо? — с язвителна усмивка попита Шалитури.

Арзнев Мускиа не отговори. Всички мълчаха, очаквайки да се разрази буря. Хората от съседните маси наостриха уши. Лазът огледа салона, обърна се към Гоги, погледна го в очите и сякаш прочел в тях отговор на някакъв свой въпрос, бавно се надигна от стола си и каза на Нано:

— Нано, простете ми. Необходимо е… Тук няма да се случи нищо, повярвайте ми, но въпреки това простете… И вие също, Сандро батоно! — Арзнев Мускиа се обърна към Шалитури: — Това би било безсъвестно от моя страна, защото предимствата ми пред вас са твърде големи.

Понечих да скоча от страх, че ще трябва да ги разтървавам, но Гоги сложи ръка на коляното ми.

— Седни, Ираклий — каза тихо той.

Обърках се, защото не разбирах какво би могло да се случи сега. Изглежда, освен Арзнев Мускиа никой нямаше представа за това. Във всеки случай Нано беше побеляла като платно, Каричашвили се опитваше да каже нещо, но преглъщаше думите си от страх да не утежни още повече положението. А Каридзе се обърна към вратата, сякаш се готвеше да побегне.

Вахтанг Шалитури грабна една чаша с вино.

— Искам да се убедя във вашето преимущество. — С тези думи той плисна чашата към лицето на лаза, но лазът ловко отскочи настрана и виното само напръска ръкава му.

— Е, убеждавайте ме, чакам — повтори Шалитури.

Арзнев Мускиа поклати глава, после извади от джоба си пистолет и го подаде на Гоги.

— Трябва да улучиш, иначе ще повредиш тавана.

Нано сподави вика си и затисна с ръце ушите си. Гоги се отдръпна заедно със стола и взе пистолета.

— Е-ех! — възкликна той. — Да живееш, значи да издържиш! Така, струва ми се, го рече Ираклий.

— Хоп! — Лазът му даде знак и след миг празната чаша от ръцете му се стрелна към тавана.

— В същия миг се чу изстрел и парчетата от чашата с глух звън се посипаха по пода. Гоги поднесе пистолета към устните си, духна дима, целуна дулото и каза:

— Откъде ли тоя човек си намира такова оръжие? Хич не се целиш, само намира целта, господ да го благослови!

— Добър ли е пистолетът? — обади се Арзнев Мускиа.

— Ти по-добре знаеш!

— Тогава нека бъде твой.

— Гоги внимателно погледна лаза и когато очите им се срещнаха, лицето му засия от радост. Той пъхна пистолета в джоба си.

— Нека се намира. Ако потрябва, ще тръгнем от град на град и ще стреляме чаши.

— Само да даде господ! — отвърна лазът. — Ще запаля на свети Георгий Илотски свещ, висока колкото тебе.

Цареше гробна тишина.

— Как стреляте, батоно Гоги! — изумено каза Нано.

— Ами! И по-добре може. Хвърляш нагоре монета от десет копейки и тя не се връща… Лазът улучва девет пъти от десет!

Колкото и да е странно, изстрелът намали напрежението, а разговорът между Нано и Гоги би могъл да върне беседата в спокойно русло.

— Ей, сядай, какво си застинал като истукан! — шеговито подвикна Каричашвили на Шалитури.

Но той продължаваше да стои.

— Мълчи по-добре — отвърна Шалитури и се обърна към Гоги: — На кого е притрябвало вашето умение?… Ако се стигне до нещо сериозно… Вие само фокуси можете да правите, като клоуни… Хвани единия, удари другия. А иначе…

— Какво иначе? — попита Гоги.

— А иначе за какво ви бива? Да ухажвате жените? За това не трябват нито пушки, нито топове. Каква полза има от вашата стрелба, ако ще и пет пъти по-добре да стреляте? Защо ви е това?

Шалитури високо се разсмя.

— За какво ни бива — сухо каза Гоги, — това тебе, млади човече, не те засяга. Бива ни поне да стреснем един такъв нахалник като тебе.

— Вие си мислите, че съм се изплашил, а? — Шалитури пак бе обзет от бяс. — Работата съвсем не е там. Да допуснем, че се дуелираме… От мен пощада не чакайте! А вие, баби такива, няма да стреляте в мене! Това не ме удовлетворява. Нека никой не си мисли, че Вахтанг Шалитури се страхува от смъртта. Гледайте!

Той извади от джоба си револвер, изпразни го — изсипа на масата патроните и започна да ги брои:

— Енки, бенки, сикни, са, енки, бенки, сикни — вън!

Патрона, на който според правилата на играта се падна жребият, Шалитури пъхна обратно в револвера. После вдигна спусъка и обходи с поглед всички седящи на масата.

Не можах да разбера какво е замислил, пък и другите също го гледаха с недоумение. Само Елизбар Каричашвили добре знаеше на какъв номер е способен неговият приятел. Той стисна ръката на Шалитури, хванала револвера.

— Хайде, стига! — каза раздразнено Елизбар. — Някой път тази игра ще свърши зле! Търсиш си белята… Ако искаш да си простреляш главата, излез в градината, там няма никой, тиха вечер, лек ветрец, дърветата шумолят…

Шалитури грубо отблъсна Каричашвили и удари с длан по барабана на револвера; цилиндърът се завъртя и в този момент той опря дулото до слепоочието си и натисна спусъка… Изстрел не последва, револверът кихна, барабанът спря да се върти. Шалитури скри револвера, отпусна се на масата и припряно започна да яде.

Седяхме, без да помръднем. После Каридзе скочи, издигна ръце към небето и простена:

— Нещастна Грузийо, накъде отиваш?!

И пак седна на мястото си.

— Не разбирам какво стана? — попита Нано. — Обяснете ми, за бога!

Тя не можеше да повярва, че човешкият живот струва толкова евтино.

— Нищо особено не е станало — отвърна Елизбар. — Просто на света можеше да има един идиот по-малко.

Нано пребледня.

Арзнев Мускиа се вторачи в масата, замачка с пръсти покривката.

— Какво искаше да докажеш с тази детинска фукня? — обърна се Гоги към Шалитури. — Защо ти трябваше?

— Така! — промърмори Шалитури, продължавайки да яде.

Нано постепенно се съвземаше. Отпи глътка лимонада и каза:

— И всичко заради това, че не знаем защо живеем и защо умираме.

— Съгласен съм с вас — отзова се Шалитури.

Нано се обърна към Гоги:

— А жена може ли да се научи да стреля така?

— Може — отвърна Гоги. — По метода на три хиляди и петстотинте патрона.

— В какво се състои той? — заинтересува се Сандро Каридзе.

— Състои се от няколко операции: първо неподвижен човек трябва да изстреля хиляда и петстотин патрона по неподвижна цел. После — петстотин патрона неподвижен по движеща се цел. След това пак петстотин — движещ се човек по неподвижна цел и накрая последните хиляда — движещ се човек по движеща се цел.

— Колко време е необходимо за това? — заинтересува се Нано.

— От две седмици до месец, според способностите.

— Лаз, научи ме, а? — помоли се Нано. — Не, обещай ми пред всички.

Арзнев Мускиа се усмихна в отговор.

— Още не съм завършил тоста си.

— Внимание! — изкрещя Сандро.

— Когато ви слушах — каза Арзнев Мускиа, — знаех, че сте прави. Да, това, което е потъпкано от злото, може да се възроди само чрез добро. Но ние двамата — и Гоги, и аз — пуснахме тук враждата. Нека ми прости уважаемият Вахтанг и ако не ме отблъсне, бих му предложил дружбата си от все сърце. И без това всичко започна от любов, от нашата любов към пировете и веселите беседи… И може би няма да наречем зло онова, което любовта ни накара да направим. Но знае ли човек кога направеното от него добро ще се превърне в зло? Колко примера може да си спомни всеки?… Пред очите ти се върши зло, ти не можеш да се стърпиш, хвърляш се на помощ, както ти заповядва сърцето. Но употребяваш сила, отговаряш на насилието с насилие. Искаш да спасиш човека, а в същност спомагаш за неговата гибел. Дори само един зле възпитан човек — иначе не лош човек! — донася толкова насилие на света!… А в наше време петдесет на сто от хората са такива. И този, когото си спасил, е такъв. А онзи, когото си наказал в името на доброто, да не би да стане ангел? Струва ти се, че любовта ти е възстановила разрушеното. И понякога наистина е така. Но прилагайки насилие спрямо злосторника, не го ли правиш нещастен? И възстановявайки едно здание, не изпепеляваш ли в същото време съседното? Нека каже някой от вас, какво да прави рабът божий, как да постъпва?

„Навярно очите и лицето му са такива, когато е болен“ — помислих си, вгледан в Арзнев Мускиа.

— Признавам, отдавна не съм се намесвал в чужда беда. Загубих вяра в доброто. Но днес не постъпих така, както се бях зарекъл, може би защото бях лично засегнат. Тъкмо от своето, от личното започва гибелта на човека. И аз моля провидението да ми върне вярата, вярата в това, че… че разрушеното от враждата ще бъде възстановено от любовта. Е-ех, имах я някога!

Лазът на един дъх пресуши чашата си.

— Дълго говорих. Търпелив народ сте вие, тифлисците!

— Че това дълго ли е? Ще разбереш какво значи дълго, като почне Сандро — усмихнато каза Каричашвили, доволен, че всичко се уреди и се върна спокойната атмосфера. — Сандро знае колкото си щеш чужди думи и ще говори, докато не свърши целият му запас. Тогава да ни съжали човек, а твоят тост беше и кратък, и скромен, и умен.

Хорът подхвана „Черният дрозд“. Келнерите донесоха нови ястия и започнаха да ги нареждат на масата. Имахме нужда от пауза, която да намали нервното напрежение. Не се гледахме, всеки искаше да се абстрахира от другите и да потъне в себе си. Междувременно в ресторанта бяха надошли много хора, само две сепарета още оставаха празни. — А в салона нямаше нито една свободна маса. Но тази вечер Гоги нито веднъж не стана да посрещне някого, очевидно това, което ставаше на масата ни, го бе приковало към нас.

„Черният дрозд“ бе към края си, когато лакеят, запъхтян от напрежение, се приближи към нас с огромен поднос, отрупан с бутилки и плодове.

— Кой го изпрати? — попита Гоги.

— Симоника Годабрелидзе подарява това на вашата маса батоно Георгий — отговори лакеят, — виното за мъжете, шампанското на госпожата за търпението й — така поръча да ви кажа. На Кето даде една рубла, задето прибра парчетата от чашата, и на мене рубла за този поднос. Да сподоби бог щедрите люде с повече пари, а на моята челяд да праща повече щедри люде!

— А-а-а! Симоника! — извика Елизбар Каричашвили и изпрати към салона въздушна целувка. — Евтино искаш да се отървеш!

Друг келнер донесе малка масичка и те сложиха на нея всичко от подноса. После и двамата пиха за наше здраве и си отидоха.

Тогава Сандро Каридзе вдигна чаша. Всички стихнахме.

— Навярно нищо на света не зависи така тясно едно от друго — каза той — както нравствеността на отделната личност от съдбата на нейната нация, нравствеността на отделния гражданин от достойнствата и недостатъците на неговата държава. И обратно… Те са така слети, че не знаеш кое от кое произлиза…

— Като кокошката и яйцето, нали? — засмя се Каричашвили. — Вахтанг, стига си се сърдил и кажи кое е било по-напред — яйцето или кокошката?

— Моят портиер, дидубиецът Арчил, казва, че пръв е бил петелът — каза Гоги.

— Прав е, така е било в действителност — каза през смях Арзнев Мускиа, — но да не пречим на господин Сандро, той говори толкова интересно.

Шалитури беше мрачен и сякаш не разбираше защо все още седи между нас.

— Какво наричаме нравственост? — продължи Каридзе. — Мисля, че нравствеността е онази вътрешна сила, с помощта на която личността управлява поведението си, подчинява го на някакви норми, регулира го, тъй да се каже… Във всеки случай, съчетава своите желания с интересите на своя народ, на своята държава…

— Регулира ги и ги управлява в съответствие със своята нравственост, така ли?… — Този път аз прекъснах Каридзе.

— Прав си, Ираклий, тъкмо така е — отвърна той и продължи: — Един малък народ не може да създаде своя държава, ако тази държава не е необходима на човечеството или поне на една значителна част от него. Затова всяка държава има свое международно и историческо предназначение, своя функция, тъй да се каже…

— Това не е всичко — пак се намеси Елизбар Каричашвили. — Първо трябва да възникне историческа необходимост от тази функция. Освен това на народа, който се нагърбва с една или друга мисия, са му необходими талант, енергия, воля за борба и победа.

— Разбира се, Елизбар, — продължи Каридзе. — Тогава да започнем със следното… Виж какво излиза. В някаква област на земното кълбо, да речем, в Закавказието, възниква потребност, а следователно и историческа необходимост от създаване на държава. Възниква, независимо от това кой населява тази част от сушата. А сме я населявали ние, грузинците, и ние сме осъществили тази необходимост — създали сме държава. Фундаментът на християнската държава Грузия е бил положен благодарение на това, че сме се нагърбили с ролята на крайна крепост на християнската цивилизация на Изтока. От друга страна, за Персия и Византия ние сме били онази сила, която е задържала напора на скитническите племена от север, устремени на юг. В същото време създаването на държавата е внесло ред и стабилност в нашия живот. По грузинската земя минават и се кръстосват важни търговски пътища, развива се националната икономика, която придобива значителна тежест в азиатската търговия. Но за да се изпълни жребият, който ни е бил отреден в световната история, ние сме били принудени постоянно да отблъскваме нападенията на врага, да водим непрекъснати войни и затова нашата държава се е формирала като военна държава. Отделната личност отразява функцията на държавата, осъществява нейната мисия — отблъскването на врага. Войната станала за човека основно занятие, ежедневие, живот. Казвам — живот! Животът — това е процес на добиване на духовна и материална храна, а нравствеността е силата, която организира този процес. Сполуките и бедите на гражданина са в пряка зависимост от бедите и успехите на държавата. Да желаеш нещо за държавата, значи да го желаещ за себе си. Оттук възниква и с течение на времето се утвърждава моралният принцип: първо аз давам на народа и държавата всичко, което имам, и чак тогава вземам от тях толкова, колкото успея да откъсна или колкото ми дадат или подхвърлят. Разбира се, от гледна точка на висшата справедливост подобен принцип няма никаква стойност, но тогавашното човечество се е намирало на това ниво и е имало своя представа за справедливостта. Тъй или иначе, този нравствен принцип е породен от функцията на нашата държава, а формираната през вековете нравственост на свой ред подкрепя и съхранява държавата. Говоря за това, което нашата нация впоследствие е загубила. Госпожа Нано каза светата истина — ние сме изгубили любовта си към свободата, към родината, към държавата… Изгубили сме тези устои на нравствеността, за които, скъпи мой Елизбар, аз говорих толкова дълго и при това с чуждици. А тостът ми ще бъде кратък. Гоги е прав. Когато нашите прадеди са побеждавали чужденците, водела ги е любовта. Тогава грузинците, както и други народи със сходна историческа съдба, са имали във фундамента на живота си любовта. Любовта е способна всичко да възстанови и всичко да излекува. Пия за тази любов!

Сандро Каридзе допря чашата до устните си и бавно, на пресекулки, я изпи.

Всички го слушахме с увлечение.

— Много важно е — казах аз, — че в онези времена в основата на живота е била любовта. Не се смятам за познавач на изкуството, не се наемам да твърдя категорично, но според мен най-прекрасното в грузинската музика, в литературата, в народната поезия, всичко, което обичаме, се е появило именно тогава. И в него лъжата никога не е побеждавала, насилието никога не е било издигано на пиедестал. Великодушието и самопожертвованието са плътта и кръвта на нашето изкуство.

— Вземи дори днешното „Мравалжамиери“ — подкрепи ме Гоги. — И думите, и музиката са създадени тъкмо по това време.

В този момент са обади Нано.

— Думите и мелодията на този химн — каза тя — утвърждават: унищоженото от вражда не може да се възроди без вражда и омраза… И тук, Вахтанг, разбира се, е прав. Но при едно условие — че омразата е породена от любов, а не от завист, егоизъм, алчност, властолюбие или от други низки стремежи.

— Ако е така — обади се Шалитури, — тогава защо трябваше да се разбиват чаши в моята глава?

Всички си дадохме вид, че във възвръщането на Шалитури към общия разговор нямаше нищо неочаквано. Пък и репликата му прозвуча съвсем безобидно и размекнато.

В това време Арзнев Мускиа заговори, като гледаше към Нано:

— Спомних си една басня, тя не е наша. Лъвът е смъртно ранен, от гърдите му блика кръв, а наоколо тържествува глутница чакали, радват се, че лъвът ще умре и трупът му ще стане тяхна плячка. Лъвът не може да изтърпи ликуването им и с последни сили връхлита върху тях, разкъсва ги на парчета. Чакалската кръв на локви се стича в краката му. Изнемогналият от дългата борба лъв се хвърля в тази кървава локва и кръвта на враговете и завистниците го изцелява, връща го към живота. Така е казано в баснята. — Арзнев Мускиа за миг замълча. — Всички знаете грузинското стихотворение „Орел“. Велик човек го е написал, Важа Пшавела, най-великият съвременен грузинец според мене. На него не му е дошло наум да изцери ранения орел с кръвта на враните. Защото такъв завършек би бил призив към насилие и мъст. А той не е искал, не е могъл. И за пръв път, и за стотен да четеш това стихотворение, чувството винаги е едно и също — любов към орела. Любов към слабия, към обречения — към това зове поетът. Бог щедро го е дарил с тази дарба — да разбира, да съчувствува. А щом неговото чувство се предава и на нас, значи, той ни вярва. Вярва, че и твоите постъпки вече ще бъдат породени от любовта и затова не поучава, не наставлява, не принуждава. Навярно е така във всички велики творения, само че аз не съм мислил за всички.

— Не, мислил си — разпалено каза Нано. — И дълбоко си вникнал във всичко, за което се говори там.

— Всичко това е прекрасно — заяви Каричашвили. — Но кой ще върши работа, ако приказваме до сутринта? Нано, твой ред е. И следващият тост ще го пием с две чаши, че иначе Арчил и Ерванд ще ни изхвърлят оттук като трезвеници.

— Тебе май затова те наричат бивш артист, защото изцяло си се посветил на друго изкуство — на нашето, трапезното, грузинското! — промърмори Сандро Каридзе.

— Аз съм художник, Сандро — огорчено отвърна Каричашвили. — Когато бях млад, увлече ме сцената и бурята от аплодисменти. Но нима знаех своя жребий, нима разбирах какво значи голямото изкуство?

— А сега разбираш ли?! — подсмихна се Каридзе.

— Разбирам! — каза Каричашвили. — Голямото изкуство, Сандро — това е съвестта. Аз нямам право да играя повърхностно! Това е най-важното. И нямам право да лъжа хората. Да лъжа съотечествениците си, които трагичната национална история е отбила от правия път, да ги тласкам към пропаст… Затова не играя какво да е… Вече година репетирам една нова роля… Може би ще ми е необходима още една година. Не зная… Но ще изляза на сцената едва тогава, когато ще мога да покажа нещо, което възвишава душата. И ако по очите на зрителите разбера, че съм постигнал целта си, тогава ти ще останеш да слушаш аплодисментите, а аз ще дотичам тук, за да си пийна вино и да поговоря с Гоги и Ерванд за грузинската борба. Хайде, друже! Наричай ме бивш артист. Какво друго може да очаква човек от циник като тебе! Не възразявам… Нано, мила — обърна се той към Нано. — Слушаме те! Внимание! — загърмя гласът му.

— Не, не сега! — каза Нано. — Бих искала още да послушам Сандро Каридзе, нека раздели с нас своите съкровища!

— За бога, госпожа Нано, аз съм готов, но не зная какво да деля.

— Сега ще обясня… Вие говорихте какво сме имали и какво сме загубили. А как сме го загубили, защо… Какви сме станали, какво сме сега… Това ми е необходимо за моя тост, иначе той ще бъде несвързан и може да изглежда глупав.

Каридзе явно беше поласкан от молбата на Нано.

— Ще се радвам — усмихна се той. — Но нашата компания ще трябва да се запаси с търпение, макар че ще се постарая да бъда лаконичен. Все пак мислил съм над тези въпроси не една година и зная това, което ми предстои да кажа, като „Отче наш“.

— Започвай, Сандро — подзе Каричашвили. — Във всеки случай поне ще се наприказваме. — Кой знае какви превратности ни готви утрешния ден.

Сандро Каридзе не чака втора покана и започна веднага:

— За жалост не всичко е вечно на нашата грешна земя — бавно каза той. — Появили се славянските феодални държави и опасността от северни нашествия за южните империи намаляла. И грузинската държава изгубила предназначението си — да бъде преден пост, задържащ набезите на степните народи. А разложилата се Византийска империя я довършили, както знаете, кръстоносците и турците. Католическото християнство пък било дотолкова разядено отвътре, че намерило за необходимо да създаде инквизицията. А когато е заплашена крепостта, съдбата на укрепленията виси на косъм. Връзките ни с единоверците от другите страни се разстроили и идеологическата функция на Грузия постепенно почнала да отмира. Не след дълго, с развитието на мореплаването, големите търговски пътища преминали по моретата и океаните. По този начин ние сме загубили и икономическата си функция. Накратко, в един прекрасен ден станало ясно, че нашата страна е загубила международното си значение. Нашата могъща държава, която доскоро още правела добрини на човечеството, започнала да се превръща в арена на междуособици между дребните князе и в примамка за всевъзможни завоеватели, родени под щастлива или злощастна звезда. Какво са в историята на Грузия тези пет века преди присъединяването й към Русия? Спокойно можем да ги наречем петстотингодишна война за физическо съхраняване на нацията и спасяване на нейната култура. И забележителното е, че националното, грузинското политическо мислене винаги си е давало сметка за това, че съществуването на нашата страна е изцяло обусловено от нейната историческа функция. Пръв се е опитал да осъществи това виждане в живота Вахтанг Горгасали. Когато Грузия престанала да бъде предна крепост, при нашествията на степните народи, Давид Строител и политическите му съратници се опитвали да направят грузинската държава културна и икономическа сила в Мала Азия и Близкия Изток и успели в много отношения. Когато основите на световната християнска държава се разклатили и величието на Византийската империя било погребано, държавата на Тамара се опитвала да претендира за хегемония в православния свят и за въдворяване на ред в мюсюлманския. Тя би успяла и в това, ако не било започнало нашествието на монголците, причина за страшни трусове в нашата история. И, както знаете, не само в нашата. Впоследствие, вече в по-ново време, Ираклий Втори възнамерявал да извърши операция, географски обратна на онази, която извършил на времето си Вахтанг Горгасали — опрян на севера, да обърне меча си на юг, но по това време вече сме били толкова изтощени, че сами сме се нуждаели от покровителство. И сме го намерили в съюза с Русия. Грузинците стигнали до покровителство. — Равният дотогава глас на Каридзе леко затрептя. — След кратка пауза той продължи: — Говоря ви за това, за да не потъне в забрава мъдростта на неспокойните и непрекъснати търсения на нашите предтечи, за да бъде заслужено оценен техният исторически подвиг… Да, петстотин години! Един високообразован човек при достатъчна обективност може да намери за сравнение само един пример — американските индианци. Други случаи не мога да си спомня. Разбира се, физическото съхранение на нацията и нейната култура също може да бъде смисъл на живота на една страна, нейно предназначение. Но предназначение тясно национално, недостатъчно за жизнената дейност на една велика държава. Грузинската държава, уви, престанала да съществува. Нашият народ загубил активното чувство за собствена отговорност за радостите и горестите на своята страна, а безбройните поражения и опустошения отнели на нашия гражданин увереността в себе си и чувството за непобедимост. И тогава нашата нравственост направила първите си крачки към упадъка. Тясно националният смисъл на живота и незначителните международни връзки не можели да не дадат опустошителни резултати. Сега животът се свеждал само до усилия за продължаване на съществуването и това не можело да не деформира нравствените устои на обществото, да не усили егоизма, да не доведе до низост и дребнавост — нещо, чуждо на етическите норми в една силна държава. И все пак, въпреки всичко, можем да кажем, че до деветнайсети век честта и съвестта на грузинския народ оставаха неопетнени. Макар и в името на тясно националните интереси нашият народ все пак оставал сплотен, способен на единство и самопожертвование. Но тези петстотин години ожесточена съпротива, както вече казах, му донесли физически разгром и духовна изтощеност. Не сме имали друг избор, освен този, който сме направили, приемайки защитата на православна Русия.

Нашият древен стремеж към културни връзки със Запада се осъществява в нова форма — ставаме част от най-голямата държава в Европа! Присъединяването към Русия решава много остри проблеми на нашия живот. Освобождава ни от войните, от набезите на планинците, страха от изтребление, от хилядолетната династия на Багратидите и дори от данъците… Този отдих ни е бил необходим. Но той носи своята закономерност: грузинецът, привикнал през своята история към отговорност пред човечеството и пред своята страна, загубва смисъла на живота си… От него вече не се изисква нищо, абсолютно нищо! И нашият народ заприличва на пуснато сред поляните стадо, което има само една грижа — да скубе трева! Сто години пасем… Единствената ни цел е да ядем, да пием и да се грижим за децата си. Разбира се, тази цел разрушава до основи старата, традиционна нравственост… Но ако и до днес се срещат хора, запазили любовта към свободата и любовта към родината, то е, защото нравствеността е най-устойчивата духовна категория, присъща на човека… Ето, госпожа Нано, как се е стигнало дотам, че сме загубили всичко. А какво представляваме сега, ще ви отговоря, но моля да ме извините за грубостта на моята истина. Ние сме един разединен, загубил единството си народ, който се занимава с плячкосване, ние сме бивша нация! Остава ми да добавя само следното. Стара истина е, че никой поробител не е освобождавал някого от ярема доброволно, само от хуманни съображения. И ние няма да молим цар Николай Втори да извърши този небивал акт… Аз свърших, Елизбар!

— Как така! — възкликна Шалитури. — Излиза, че докато на Кавказ не възникне онази твоя мисия, грузинците изобщо не могат да се надяват на своя държава?

— Точно така! — потвърди Каридзе.

Шалитури се разсмя.

— Ти си измислил всичко това, драги Сандро — каза Гоги, — за да оправдаеш равнодушието си към съдбата на родината.

— Не си прав, Гоги — намесих се аз. — Човекът плаче, щом чуе грузински напев, а ти го обвиняваш в равнодушие.

Гоги не отговори, само махна с ръка.

— Знаеш ли защо плаче? — попита Каричашвили.

— Я да те видя как ще го обясниш? — рече Каридзе.

— Ами защото преди хиляда години ти, Сандро, си бил достоен човек, а днеска си червей.

— Това е чистата истина, Елизбар! Не я оспорвам — сериозно каза Каридзе. — Но нима това не е повод за плач?

— Ако това, което казахте, е чистата истина — намеси се Нано, — тогава всички ние, заедно с целия народ, трябва не само да плачем, но и да се преселваме на оня свят.

Нано вдигна чаша.

— Искам да доразкажа една история — започна тя, — която не успях да довърша в кантората на Ираклий. Там случайно се сетих за нея, така се завъртя разговорът, че си спомних как в Абхазия с мъжа ми ни нападнаха разбойници… Ираклий и Арзнев Мускиа! — Тя се обърна към нас. — Извинете ме, но трябва да разкажа с няколко думи онова, което вече знаете.

Отначало тя повтори онова, което бяхме чули. Но чудна работа, слушаха я със затаен дъх не само новите ни приятели, но и ние с Арзнев Мускиа. Нано се обръщаше най-често към Шалитури, явно за да върне окончателно на нашето весело царство това почти загубено княжество. И действително Шалитури лека-полека започна да се оживява и дори се развесели. А Нано разказваше своята история по съвсем друг начин, съсредоточаваше се най-вече върху куриозните й страни, върху нелепиците и недоразуменията…

— Можете ли да си представите, че цялата тази операция — каза тя — бе осъществена само от четирима разбойници. Сарчимелиа и неговият помощник залавяха хората на пътя, откарваха ги в гората, ограбваха ги и събираха вещите им в чували. Друг разбойник ни пазеше, за да не се разбунтуваме. Откъм хълма зад нас от време на време долиташе такова страшно изсвирване, сякаш главните сили на разбойниците бяха залегнали тъкмо там. А се оказа, че там под дървото имало само един разбойник, който наблюдаваше пътя, пазеше плячката и от време на време изсвирваше, за да ни сплаши, и чудесно постигаше целта си.

— Почакай — през смях я прекъсна Елизбар Каричашвили, — така ли седяхте, както ви е майка родила, и мъже, и жени заедно?

— Не — отвърна Нано, — бандитите излязоха по-тактични от теб. Между нас имаше разстояние около две крачки и се чуваше добре какво си говорехме. С една дума, седим ние и чакаме да се върне Сарчимелиа. Всички си шепнат нещо, всеки за своите си работи. Някаква полусъблечена бабичка погледна към синьото небе и каза: „Ох какво ли ще стане с нас, ако завали…“ Един нисък мъж се впусна в предположения кой ли този път ще попадне в мрежите на Сарчимелиа и много му се искаше това да е някакъв негов познат, не помня как му викаше — Бабухадиа ли, Митагвариа ли, и ликуваше предварително, потриваше ръце от удоволствие и умираше от смях. Най-много говореха за това: на кого какво са му взели… Пострадалите обявяваха стойността на отнетите вещи и паричните суми, като че се хвалеха един пред друг с размера на загубите си. Само едно голобрадо момче си призна, че нямало нищичко, и то самото не знаело за какво се намира между нас. Беше слуга на един богат турчин, Сарчимелиа го бе заловил заедно със стопанина му и не го пускаше. Беше минало вече доста време и можехме дори да се шегуваме с това, което ни се беше случило. Но, откровено казано, не ми беше до шеги. От време на време ме обземаше отчаяние, когато си представях съвсем ясно какво ще стане, ако Сарчимелиа изпълни заканата си и ме отведе като заложница. Пък и на другите не им беше лесно. Едно момиче на около петнайсет години бе пленено заедно с някакъв възрастен мъж. Момичето ридаеше и на колене се молеше да го пуснат — майка му умирала и то водело доктор от Очамчири, за да я спаси. Някаква жена си скубеше косите и нареждаше, че е вдовица, цял живот събирала пари за зестра на дъщеря си, събрала двеста рубли, а тия злосторници й ги взели… Можеш ли да разкажеш всичко? Не можехме да си помогнем, черно ни беше пред очите… Изведнъж до мен долетя мъжки глас.

— Извинете — казваше някой на руски, обръщайки се към мъжа ми, — госпожата, ограбена заедно с вас, е ваша жена, нали?

Обърнах се и видях, че говореше човек с отрязан под коляното крак. Мъжът ми помълча и отвърна доста сухо:

— Да, господине, госпожата, ограбена заедно с мен, е моя жена.

— Искам да ви дам един съвет. Грабителите, естествено, са злодеи от класа, но по жени няма да стрелят. Сигурен съм, повярвайте ми, сега не е време да ви обяснявам това. Пошепнете на жена си да склони жените… Нека се развикат колкото им глас държи, и да не млъкват дори ако грабителите ги заплашват.

— Каква полза от това, господине?

— Е, в най-лошия случай ще дойде краят на тази подла процедура… Предайте го на жена си на вашия език, защото часовоят подслушва.

Ширер очевидно бе обмислил думите му и бавно каза:

— Това е безполезно. Седете мирно, господине.

Но аз бях чула всичко и се досетих, че непознатият тъкмо на това разчиташе. Идеята му ми се стори добра, но не знаех как да я осъществя. В края на краищата реших се. Когато бандитът, който ни пазеше, се поотдалечи малко, зашепнах:

— Жени, не мълчете! Хайде да се развикаме, да завием, да закрещим всички заедно. Ние сме жени, те няма да ни пипнат, не се бойте! Някой по пътя ще ни чуе и ще ни помогне. Хайде да викаме! Нищо лошо няма да се случи!

Някои от жените знаеха грузински и разбраха какво шепнех. Другите не разбраха нищо, почнаха да питат — какво говори тя? След няколко минути всички вече знаеха какво казах, но продължаваха да мълчат и никоя не ме подкрепи. Попитах жената, която седеше до мене:

— Какво мислиш за това?

— Ами ако започнат да стрелят?

— Няма, няма!

— Взеха ми само седем рубли и заради седем рубли да умирам?!

— А на мене деветдесет ми взеха, проклетниците, но няма да си оставя децата сираци даже и заради толкова пари!

— Ако викат другите, ще викам и аз.

— Ако викат всички — тогава!

Те пак замълчаха. И аз изведнъж реших, че трябва да им дам пример. Ако започна аз, другите ще ме подкрепят. Започнах тихичко да нареждам. Но никой не ми пригласяше. Тогава извиках силно, но пак останах сам-самичка… Закрещях с всички сили, но спечелих само това, че жените се изплашиха да не пострадат заради тази глупава госпожичка. А аз вече толкова бях влязла в ролята си, че съвсем не беше лесно да ме усмирят. Часовоят отначало беше слисан от моя вик, гледаше ме с опулени очи. После се приближи до мен и продължи да ме оглежда. И след това, без да мисли много, ме удари по главата. Не очаквах такава простащина и от изненада млъкнах, като го гледах стъписано. Възползувал се от тишината, каза с хладнокръвна усмивка:

— Я кажи какво си се развикала такава, а?! Ако мислиш, че ще те подкрепят, лъжеш се, те са привикнали да мълчат и да се подчиняват. Е-ех, вреш се, дето не трябва, нищо не разбираш… А ние си знаем работата, виждаш, че при нас всичко върви по мед и масло, а който не знае — да си трае и да кротува.

Обърна се и се отдалечи. Ширер високо се разсмя. Не се обидих, но ми беше неудобно. И ме беше срам. Толкова се срамувах… Чак почервенях. Като се поуспокоих, погледнах към мъжете — по лицата им бе изписано насмешливо превъзходство. Отново се почувствувах зле. Само безногият не се усмихваше, сучеше мустак, мислеше нещо. За да се утеша, реших, че ми съчувствува. А на Сарчимелиа, изглежда, не му вървеше с новата жертва. Времето минаваше, а него никакъв го нямаше. Най-после се показа, водейки пред себе си двама мъже и три жени. Той ловко започна да ги претърсва и толкова се вдълбочи, че не забеляза как на пътя се появиха още двама души. Те представляваха странно зрелище. Единият вървеше напред, гол до пояс, представете си, а краката му пъхнати в ръкавите на ризата, чиято пола придържаше с ръце на кръста. Изглежда, е нямал друг изход, защото след него се движеше елегантно облечен човек, насочил револвер в гърба му. Човекът беше отрупан с разни оръжия, включително и онова, което доскоро бе принадлежало на неговия пленник, облечен така чудновато. Те вървяха право към Сарчимелиа и награбената от него плячка. Появата на тези двамата беше толкова неочаквана и странна, че слиса всички. Нашият часовой стоеше като вкаменен, изглежда си помисли, че сънува. Когато въоръженият се изравни с нас, някой извика:

— О-ох! Дата Туташхиа!

— Какво има, Дзуку? — безпомощно промърмори часовоят, вдигнал очи към полуголия пленник. Но пленникът не отговори, държеше си ризата и смирено крачеше напред. Тогава часовоят премести поглед към човека, когото бяха нарекли Дата Туташхиа, и тъпо заследи движенията му. Сарчимелиа и неговият помощник също се вцепениха. А през това време еднокракият легна по корем, мълниеносно припълзя до часовоя, грабна един огромен камък, подскочи на един крак и го прасна с камъка по главата. Сарчимелиа понечи да се хвърли на помощ на приятеля си, но въоръженият гостенин насочи револвера си към него и той клекна. Събореният часовой се отърва с още един удар по главата, този път с приклада на собствената му пушка, а еднокракият легна на земята, използувайки тялото на часовоя като заслон и опора за пушката, и се прицели в Сарчимелиа. Всички замряха, някой извика:

— Охо! Този, дето е с ризата наместо гащи… та това е бандитът, дето беше на хълма и свиреше!

Дата Туташхиа направи няколко крачки и се изравни със Сарчимелиа. Не зная мегрелски и не разбрах всичко. Но после ми преведоха разговора дума по дума. Така и ще ви го кажа…

— Сарчимелиа! — тихо каза Туташхиа. — И ти… не зная как те казват — и посочи към втория разбойник, — хайде, хвърляйте оръжието, ето тука!

Показа къде… Разбойниците не мръднаха от местата си. Сарчимелиа, разбира се, знаеше, че безногият го държи на мушка, револверът на Туташхиа почти бе пъхнат в устата на другия, а третият си държеше ризата. Не им бе лесно да се съпротивляват, дума да няма, но и да се предадат, никак не им се искаше. Еднокракият през това време стреля. Куршумът, изсвири между разбойниците и се изгуби в листака.

— Горе ръцете! — извика Туташхиа.

Единият от бандитите с готовност изпълни заповедта, Сарчимелиа се позабави, но също започна да вдига ръце.

Тогава Туташхиа се обърна към мъжете:

— Моля, някой да дойде тук!

Ширер излезе най-бърз от всички и без да чака указания, взе от разбойниците оръжието им и го струпа накуп. При това той щателно ги обискира и им взе всичко, което намери у тях. После с всичка сила удари Сарчимелиа по главата, след него — и приятеля му и зашеметени ги повали на земята. Еднокракият се спусна към чувалите с плячката, намери там протезата си и бързо си я сложи. После измъкна от купчината моята амазонка и ми я поднесе:

— Госпожо, толкова съм виновен пред вас! Заради мене този мръсник ви удари и ви оскърби.

Нано си пое дъх.

— Та при такива обстоятелства се запознах с Гоги. Тогава не си знаехме имената. Срещнахме се едва днеска — сред избухналия смях каза тя.

Гоги заобиколи цялата маса и с тържествен поклон целуна ръката на Нано. Всички заговориха един през друг, но Нано пак взе думата:

— Останалото ще се помъча да ви го разкажа по-накратко, за да знаете все пак как завършиха нашите приключения… Туташхиа повика ограбените и им нареди да си вземат нещата. Когато разбойниците видяха тълпата, тръгнала към тях, хукнаха, накъдето им видят очите. Не зная от какво повече се изплашиха — от разярените мъже или от разярените жени? Във всеки случай беше съвсем ясно, че не искаха да попаднат в ръцете нито на едните, нито на другите. Сарчимелиа тичаше най-бързо от всички, но когато дърветата го закриха от нас, чухме гласа му:

— Дата Туташхиа! Разбираш ли ти кого закриляш? Запомни ми думата: дойде ли време да умираш, ще умреш от техните ръце!

А Ширер намери златната си табакера, обсипана със скъпоценни камъни, и я протегна на Туташхиа — за спомен от нашето избавление. Туташхиа му благодари, но не поиска да я вземе. Тогава аз започнах да го моля, да го увещавам, но той беше непреклонен. И не я взе. Не можехме да си тръгнем веднага, трябваше да обуздаваме пострадалите, които искаха да грабнат нещо чуждо.

А после се качихме на конете си и препуснахме.

Така завърши Нано своя разказ.

— Извинете ме, че излезе толкова дълго — каза тя. — Надявам се, че не съм ви отегчила с тази история… А сега искам да вдигна тост, и то не един, а два наведнъж… Гоги и Туташхиа се хвърлиха да ни помогнат в името на доброто и човечността. Такава беше подбудата им, когато ние, ограбени и унизени, седяхме в гората. Доброто ни се яви в образа на тези двама души. Пия за реалното добро, което се разкрива в реалните дела на ето такива реални хора!

Трябва да кажа, че Нано беше очарователна и ние бяхме във възторг от нейния разказ. Заръкопляскахме така силно, че всички, които се намираха в салона, се обърнаха към нас. Нано поднесе чашата към устните си, но отпи само до половината.

— Лаз — каза тя, — искам още една чаша. Елизбар каза, че ще пием с две чаши… Вахтанг, долейте ми. — Нано подаде на Шалитури недопитата чаша. — И освен това моят разказ изисква две чаши.

— Кажете, моля ви, госпожа Нано — тихо, почтително, прикривайки неудобството си, се обърна към нея Шалитури. — Онзи човек, който водел разбойника с ризата… Как го нарекохте? Вие казахте…

— Туташхиа.

— Отде се взе той?

— Беше чул моя вик и се отзова.

— Също като принца от приказките? Нали? — Шалитури поклати глава. — Не е ли онзи Туташхиа? Разбойникът?

— Той е абраг — отвърна Нано.

Елизбар отново започна да ни усмирява:

— Не пречете на Нано да говори!

Тя продължи:

— Не е тук мястото да изясняваме как е възникнала, как се е създала легендата за свети Георгий. Никой няма да оспори, че този култ идва още от времената преди християнството и се е вкоренил в нашите обичаи толкова здраво, че ние, грузинците, празнуваме деня на свети Георгий триста шейсет и пет дни в годината… Спаси изпадналия в беда, спаси го на всяка цена, дори с цената на живота си… Такъв е смисълът на легендата. Знаете ли, никога не съм обичала поклоненията по светите места. Само веднъж, като дете, се случих на празника на свети Георгий в Атоци. И повече никъде не съм ходила. Но днес, ако си послужим с думите на поета: „Сред пясъците храм намерих аз. Във мрака светеше кандило вечно…“[6] — Един прекрасен храм, пълен с чудеса, храм, чиято украса е човекът, а не иконата. Обещавам пред господа бога да идвам тук колкото може по-често за благоговейна молитва към живия — през всички триста шейсет и пет дни — свети Георгий! Имам една старинна икона горе-долу с такъв надпис: „Свети Георгий! Непобедими радетелю за справедливост, великомъчениче в името на народа, бъди ни застъпник пред небето, закриляй с всемогъщата си сила твоята недостойна слугиня Нано Тавкелишвили!…“ Ето думите на моята молитва!… И тъй, за здравето на Гоги, господа, нашия стопанин, истински син на своето отечество, рицар и изразител на нашата гостоприемна държавност… И мой спасител!

Ние викахме колкото ни глас държи, приветствувайки Нано. Но тя вдигна ръка, показвайки ни, че още не е свършила.

— Сами виждате — каза тя, — тостовете произтичат от моя разказ. Затова искам да вдигна втората чаша за храбрия Дата Туташхиа. Това е един безумно смел, благороден човек, но аз разбирам, че на смелия често му е по-тежко, отколкото на страхливеца. Нека му помага бог и в беда, и в радост. И щом като сме се впуснали в молитви, искам да дам още един обет. Ако някога се случи тъй, че да бъда необходима на тези двама прекрасни хора, напълнили докрай нашите чаши с добро и радост, аз ще бъда щастлива да им протегна ръка… Винаги и навсякъде… Не защото искам да заплатя с добро за доброто. А защото те двамата заслужават да им служим.

Нано излезе иззад масата и се обърна към всички седящи:

— И още пия за всички вас и ви благодаря за чудесната вечер… Моля да ме извините, че ви напускам. Вижда бог, не бих искала да си отивам, но нямам право да остана повече. Каня всички, които седят на тази маса, на гости след три дни, на двайсет и шести, в осем часа вечерта. Покорно ви моля. Ираклий, поръчвам на тебе да доведеш гостите. Освен вас ще има още двама-трима души, не повече…

Ние с Арзнев Мускиа също станахме. Неочакваното ни тръгване, както става винаги, предизвика известна суматоха — всички викаха, молеха ни да не си отиваме, апелираха към нашата съвест и чест. Но Нано държеше на своето. Наистина в последния момент нас с лаза ни накараха да пресушим две огромни чаши, което изпълнихме успешно. Всички искаха да ни изпратят, но Нано позволи само на Гоги да дойде с нас.

— Лаз, откъде познаваш Елизбар? — попита Нано, когато излязохме от ресторанта.

— Ами че Гоги ме запозна. Добър човек е Елизбар, много ми харесва.

— А кой те запозна с Гоги?

— Това е стара история… Ще ти я разкажа някой път… — уклончиво отвърна лазът.

До изхода стърчеше Арчил.

— Нахранихте ли кочияша на госпожата? — попита Гоги.

— Нахраних го и го напоих. Едва се държи на капрата.

— А къде е Ерванд?

— Изнесъл си е стола на двора, седи и спи. Не спи, разбира се, само се прави на заспал, увесил е глава като стара кранта.

— Защо? — учудих се аз.

— Преди три дни, когато беше заспал на двора, му измъкнали от джоба шест рубли. Оттогава всяка вечер се преструва, че спи, чака крадеца пак да дойде… Как не… Много му е притрябвало да идва.

— Ще дойде, можеш да не се съмняваш — чу се откъм улицата гласът на Ерванд.

— Много си му изтрябвал… Ела тук, гостите си отиват!

Ерванд дойде и почна да четка дрехите ни, като си мърмореше:

— Не оставят човека да си поспи… Разбира се, той да не е луд да идва, щом не спя!

— Бре! — възмути се Арчил. — Ами ако заспиш пак? И той пак те пребърка и си отиде? Е, не си ли пуяк?… И как можа за такъв пуяк да се намери парче хляб на белия свят, просто се чудя!

— Те ни изпратиха до каретата, продължавайки да спорят дали крадецът ще дойде, или не. И докато Гоги помагаше на Нано да се качи, аз улучих удобен момент да пъхна в джоба на Ерванд пари, за да плати сметката ни. Потеглихме.

— Ти ни покани за двайсет и шести, нали? — попитах Нано.

— Да.

— Защото на двайсет и седми съм зает, чакам клиенти.

— Кои?

— Долабашвили, двама братя. Интересно дело!

В нощната тишина приятно чаткаха копитата на конете ни.

— Защо така се разбързахте, госпожа Нано? — попита Арзнев Мускиа. — Скучно ли ви стана?

— С теб… и с Ираклий никога не може да ми бъде скучно! — отвърна Нано.

Дълго мълчахме.

— Лаз, зная кой си ти — тихо проговори Нано.

— Ех, царице наша, аз самият не знам кой съм — чу се гласът му. — И вие, струва ми се, също!

Нощта беше лунна, светла. Вятър шумолеше в листата на тополите.

През тази нощ в душата ми за пръв път се вселиха съмнения.

[1] Източен инструментално-вокален квартет. ↑

[2] От град Дидубе. — Б.а. ↑

[3] Весел тифлиски танц. — Б.а. ↑

[4] Из песента „Мравалжамиери“ — Б.а. ↑

[5] „Майчице, чона ти пеем“ — из песента. ↑

[6] Н. Бараташвили, „Намерих храм“. — Б. а. ↑

Розовата тетрадка

Отначало, през първите дни на нашата дружба, приемах възторжено всяка среща с Нано и лаза. Но тези срещи преминаваха през съзнанието ми откъслечно, без да се докосват, макар и да носеха възвишена радост за ума и сърцето ми.

Но в един прекрасен ден спокойствието в душата ми се замъгли и всички тия несвързани, откъслечни впечатления се сплетоха изведнъж в цялостна картина, образувайки единство, което се състоеше от хиляди загадки.

И те се струпаха върху мен, изискваха отговор, тревожеха душата ми, не ми даваха покой. Това остро прозрение ме обхвана миналата нощ в стаята на Арзнев Мускиа, след като бях задрямал там, налегнат от умора. Да, и посещенията при Нано ме караха да се мъча и да гадая. Всичко се намотаваше на едно кълбо, което трябваше да се размотае, да се проумее. И най-важното — кой е Арзнев Мускиа и какво търси на тази земя? Какво го е свързвало преди и какво го свързва сега с госпожа Тавкелишвили-Ширер? И защо аз самият съм толкова затънал в техните отношения? Какво съм станал за всеки от тях и за двамата заедно?

Не след дълго всичко ще отиде на мястото си, всички загадки, всички ребуси ще бъдат разгадани. Но това ще бъде после… А засега… Можете сами да разберете как ме измъчваха съмненията.

Между другото, още една граница в нашите отношения беше премината. Изведнъж ни омръзна да бъдем сред хора, в шумни компании и освен Елизбар Каричашвили и Гоги — никого не искахме да виждаме. С душевното си богатство тези двама можеха да ни заменят всички останали.

Разбрахме това след една нощна среща в казиното. Там решихме следващия ден да прекараме в моя дом. Арзнев Мускиа ще приготви еларджи, а Елизбар — люлякебап. Сутринта навестих Арзнев в хотела, после отидох в кантората си, дето прекарах два часа и се върнах в къщи. Гостите дойдоха в уречения час, най-напред Елизбар, Гоги и лазът, а малко по-късно пристигна Нано. Гоги и Нано останаха в гостната и се смееха високо, припомняйки си подробности от вчерашната игра на карти. На двора лакеят палеше мангала, а лазът и Елизбар действуваха в кухнята. Опитвах се да им помогна, но те ме гонеха и крещяха да се махам. Не се предавах и в края на краищата Елизбар ми отстъпи сатърчето, като ми подметна за магарето, на което му сложили златно седло, но то пак си останало магаре. Вързах си един пешкир за престилка и разпалено се залових за работа.

Но изведнъж зазвъня звънецът. Аз, разбира се, не можех да отворя вратата и да посрещна посетителя в такъв вид, с изцапани с кайма ръце, и извиках на Нано да съобщи, че съм зает, че не приемам никого, да дойде утре в кантората.

Нано отиде във вестибюла, но скоро се върна в кухнята и каза с недоумение:

— Той не си отива, казва, че не бил клиент, а гост.

— Какъв гост? Откъде? Как се казва?

— Не се представи… Висок, слаб, на петдесет, най-много петдесет и пет. Изглежда, че е руснак, но не прилича особено и на руснак.

— Къде е?

— Въведох го в кабинета ти, не мога да го оставя на улицата… Седи и чака.

— Приеми го — каза Елизбар. — Месото е вече готово, ще се оправим и без тебе.

— Налага се, макар че никого не съм канил.

Оправих се и през гостната се запътих към приемната. Но в гостната Гоги започна да ми прави някакви знаци и когато се приближих към него, кимна към приемната и ми зашепна на ухото:

— Толкова близки ли сте, че иде в къщата ти без покана?

Гоги изглеждаше озадачен и смутен.

— Кой? — Не можех да разбера какво иска да каже.

Гоги зашепна още по-тихо:

— Но там… Не греша… Генерал… Граф Сегеди… Началникът на кавказката жандармерия…

— Не се познаваме лично… Виждал съм го, разбира се… Но иначе… никога…

Гоги ме хвана за ръката и допря пръст до устните си:

— Има ли изход от кухнята?

— Да. На балкона, а оттам по стълбата в двора. Какво си намислил?

— После… После… Залисай го с нещо… Не го пускай веднага… А най-добре е да го изпроводиш.

Гоги се обърна и тръгна към кухнята.

— Какво има? — обърнах се към Нано.

— Не сега — зашепна тя. А после каза високо, за да чуе посетителят: — Насам, Ираклий! Гостът те чака в приемната.

Призовах на помощ всичкия си адвокатски опит, за да се овладея и да придам на лицето си независимо изражение. Усмихнат престъпих прага на кабинета. Нано вървеше след мене.

Гоги не бе се излъгал. От креслото наистина се надигна началникът на кавказката жандармерия и се представи.

Беше облечен европейски. Внушителен ръст, стегнат, сух. В дълбоките му очи проблясваше ум, а усмивката му бе приятна и предразполагаща. От целия му облик лъхаше аристократизъм, а бледата му тънка кожа говореше за живот, който протича сред кабинетна тишина.

— Много се радвам, ваше сиятелство — казах аз колкото може по-оживено. — Дори не можете да си представите какъв подходящ момент сте избрали за своето посещение!

Обърнах се към Нано.

— Запознайте се — госпожа Нано Парнаозовна Тавкелишвили-Ширер… В съседната стая сега ще бъде сложена приказна трапеза и след броени минути ще мога да ви запозная с прекрасните си приятели, за да отбележим вашето посещение с един Лукулов пир! Разрешете да ви помогна, ваше сиятелство…

И докоснах палтото му с твърдата надежда, че ще отклони ръката ми, ще откаже и ще си отиде.

Но се излъгах.

— Не се безпокойте, княже — чух в отговор: същевременно той свали палтото си и добави усмихнат: — Аз съм само потомък на унгарски граф, а в Унгария, според статистиката, на всеки пет души се пада по един граф.

— Но в Грузия на двама души се пада по един княз, така че ние сме ви надминали, графе.

Опитвах се да скрия смущението си. Значи, началникът на жандармерията съвсем не мислеше да си отива.

— Княже — заговори той отново. — Дошъл съм да моля тъкмо за това, което вие току-що ми предложихте.

— За какво да молите? — Аз не разбирах нищо.

— Да ми разрешите да поостана на вашата приятелска трапеза. Безспорно това е странна молба от непознат човек. Но, честна дума, няма да ви отегчавам. Може би дори ще съумея да ви позабавлявам и поразвлека.

Стори ми се, че граф Сегеди дори малко се вълнуваше в старанието си да се държи непринудено и просто. Но все пак, съгласете се, неговото нахлуване в моя дом беше невероятна наглост! Какво можех да му отговоря?!

— Разбира се… Естествено — отвърнах аз, чувствувайки, че думите ми прозвучаха съвсем фалшиво.

Минахме в гостната и все с тази усмивка, цял внимание и доброжелателност, той се отпусна в едно от креслата.

— Чувала съм, че сте прекрасен пианист — каза Нано. Очевидно тя се готвеше да завърже с него дълъг разговор, за да го задържи повече време в тази стая, както искаше Гоги.

Но граф Сегеди явно почувствува неестествеността на нашето поведение.

— Вие, госпожо, се вълнувате също като мене — каза той. — Убеден съм, че и вашите приятели са развълнувани не по-малко от вас. Но напразно. Доведе ме тук една мирна идея, мирна, но не обикновена. И аз не бих могъл да я осъществя, докато в този дом не се възцарят покой и доверие. Моля ви, като дама, да ми помогнете… Вие сте една между толкова мъже. Вземете инициативата, постарайте се да се държите с мен като със стар познат, това ще облекчи и вас, и мене и ще помогне на останалите да намерят верния тон. — Той се засмя и добави: — Скоро сама ще се убедите в добротата на моите помисли.

Нано мълчеше, не знаеше какво да каже, а аз се извиних, промърморих, че трябва да видя какво става в кухнята и ги оставих сами.

Отидох в спалнята и се приближих до прозореца. Исках да събера мислите си, но те се рояха без всякаква връзка помежду си. Не, аз не разбирах какво се е случило, но разбирах, че може да се случи нещо много страшно, опасно за моя живот. Погледнах през прозореца. Пред входа, до каретата на Нано, бе спряла още една карета и в нея седеше някакъв непознат, с цилиндър, нахлупен на челото. „Човек на Сегеди“ — помислих си. Иначе улицата беше пуста.

Отидох в кухнята. Арзнев Мускиа се въртеше около кипящия котел, сякаш нищо не се бе случило, а Гоги и Елизбар намръщено и съсредоточено мълчаха. Стори ми се, че появата ми ги завари неподготвени; в мълчанието им се чувствуваше неловкост.

— Какво значи всичко това? — запитах аз.

— И ние си блъскаме главите — отвърна Гоги.

— А какво каза той? — обади се Елизбар.

Предадох им това, което бях чул от граф Сегеди.

— Е, какво толкова има? — възкликна Арзнев Мускиа. — Научил е човекът за моето еларджи и е дошъл да го опита. Ясно като бял ден… Не мисля, че твоят люлякебап е могъл да го заинтригува! — обърна се лазът към Елизбар Каричашвили.

— Да, еларджито го е привлякло насам — съгласи се Гоги.

Стана ми криво, защото разбрах, че всичко, което е трябвало да си кажат, са си го казали в мое отсъствие. И кипнах от негодувание.

— Ако не искате да повторите пред мен това, което сте си говорили — възкликнах аз, — кажете ми поне до какви изводи сте стигнали.

— До никакви изводи не сме стигнали — каза Арзнев Мускиа.

— Ами защо Гоги ме попита има ли в къщата още един изход?

— Заради човека, на когото дължим тази визита — отвърна лазът.

— Хубава работа! — Че ние да не сме заговорници? — възкликнах аз. — Какъв престъпник трябва да е човек, та самият шеф на жандармерията да го посети в къщи!

Признавам си, много се вълнувах и се опитвах с шега да прикрия уплахата си, да убедя и себе си, и тях, че няма от какво да се плашим.

Но те не приеха шегата ми, не ме подкрепиха. Арзнев Мускиа продължаваше да бърка в котела, Гоги гледаше в пода, а Елизбар набучваше месото на шиша, но забелязах, че ръцете му трепереха. Може би искаха да ми кажат нещо, но никой не се решаваше да започне, всеки предпочиташе да отстъпи това право на другия. Не бяхме мълчали кой знае колко, но това мълчание се сгромоляса в душата ми като съсипваща тежест и пробуди у мен малодушие, уплаха, предчувствие за неизбежна катастрофа. Сега мога да наричам нещата с истинските им имена и знам, че това беше мигновено избухване на панически страх, страх за собственото ми благополучие. Сякаш някой изведнъж бе захвърлил на пода моя безоблачен живот и той всеки миг щеше да се пръсне на парчета. Не зная дали силата на волята би могла да обуздае този отровен възел от чувства…

Всичко в мен крещеше… Да, да, вие всички сте извършили нещо ужасно, тласнахте ме в гибелна пропаст. Но аз не искам… Не зная нищо… Не съм с вас… Не искам страх, не искам риск. Не се боря с царския строй, виждам в него не само зло, виждам и добро! Не искам… Вървете си и отведете със себе си тази гнусна змия, която заради вас допълзя в моя дом, в моя живот, в моята душа, в моето бъдеще… Кой е този човек?

— Навярно аз съм този човек, Ираклий! — разнесе се в този миг гласът на лаза.

— Ти ли? Какъв човек? — попитах, но ми се стори, че не го казах аз, а някой друг.

— Този човек, заради когото е дошъл граф Сегеди.

Знаете ли, не ме смутиха думите му, сякаш предварително знаех всичко, което можеше да каже, сякаш ги бях пазил в паметта си от първата среща, станала преди седем дни. Тези няколко мига ми донесоха опит, който се натрупва за дълги години. В тази секунда осъзнах, че човекът, който стоеше пред мен, е прекрасен, че той не може да извърши престъпление против хората и света и, значи, в нищо не е виновен пред мене, че Нано, Гоги, Елизбар също не са виновни, че справедливостта е на негова страна, а моето място е там, където е справедливостта. И аз си възвърнах спокойствието, чувствата ми се подчиниха на разума, а разумът изискваше да се намеся, да действувам така, както при това причудливо стечение на обстоятелствата би било най-уместно.

— Арзнев — казах аз, — ти трябва да постъпиш така, както ще бъде най-добре за тебе. Не мисли за нас, ние сме готови на всичко.

В очите на Арзнев Мускиа блесна благодарна топлина, но той каза твърдо:

— Аз трябва да постъпя, братко Ираклий, така, както ще бъде най-добре за всички. Тук не съм сам и никъде няма да отида!… Ще отидем при графа заедно!

И почувствувал моята несигурност и колебливост, добави:

— Да, така ще бъде най-добре!

Отиде до умивалника, изми си ръцете, оправи полите на чохата си и каза:

— Води ни, Ираклий! Ти си стопанинът.

Мълчаливо се отправихме към гостната.

Когато влязохме, Сегеди се надигна от мястото си.

Какво можех да сторя! Представих му гостите си. Всичко беше според етикета — вежливи усмивки, леки поклони… Много ми е приятно… Много ми е приятно.

Помолих всички да седнат, докато приготвим масата. Сегеди седна в креслото, без да сваля очи от Арзнев Мускиа — така се бе вторачил в него, сякаш беше срещнал стар познат, с когото не бяха се виждали цяла вечност.

Но лазът като че не чувствуваше погледа му и преспокойно се обърна към Нано:

— Знаете ли, еларджито стана превъзходно, много е вкусно, почти такова, каквото ви бях обещал.

А Сегеди, сякаш отговаряйки на някакви свои мисли, каза на грузински:

— Такава прилика съм виждал само у близнаци! — При тези думи той наведе глава и причудливите шарки на килима, с който бе застлан подът, сякаш изцяло погълнаха вниманието му.

— О, как говорите грузински, просто великолепно!

Нано с всички сили се стараеше да поддържа светски разговор.

Графът наистина говореше доста чисто на специфичен, добре заучен грузински. Очевидно имаше богата практика. Единствената слабост в произношението му беше, че не му се удаваха гърлените звукове.

Изпреварвайки събитията, ще кажа, че неусетно преминахме на руски и през цялата вечер никой не говореше на грузински, освен лазът, който непрекъснато преминаваше от единия, на другия език.

— Каква прилика? С кого? — попитах аз.

— Мога да удовлетворя вашето любопитство — отвърна Сегеди с известно напрежение, дори с някакво смущение пред онова, което трябваше да открие. — Искам да кажа, че Мушни Зарандиа поразително прилича на Дата Туташхиа, батоно Ираклий.

Сегеди направи ефектна пауза в очакване на моята реакция. Но аз седях, без да трепна, и той продължи:

— Приличат си като близнаци, а пък са само братовчеди… И единият от тях е мой помощник, а другият е вашият приятел и клиент Арзнев Мускиа, в действителност — Дата Туташхиа.

Честна дума, през изминалия половин час чудесата се сипеха върху мене като из някакъв рог на изобилието, та вече не бях в състояние да се учудя на каквото и да било. Във всеки случай дори ако пред очите ми някой от нас мигом се превърнеше в маймуна или в крокодил — дори това не би ме изтръгнало от тази душевна летаргия, от това хипнотично вцепенение, в което бях изпаднал.

Огледах гостите си.

Арзнев Мускиа, който току-що се беше превърнал в Дата Туташхиа, хладнокръвно местеше зърната на кехлибарената си броеница. Той едва забележимо се усмихваше, сякаш си спомняше мили лудории от детските си години. А Нано цялата стана на червени петна, върху горната й устна избиха капчици пот, дишаше тежко, на пресекулки, отпусната в креслото. Елизбар, чувствувайки, че пребледнява като мъртвец, старателно разтъркваше с пръсти бузите си. Ако някой беше спокоен, това беше Гоги — той умееше да се владее и изглеждаше потънал в съзерцание.

— Това е светата истина — тихо каза Туташхиа. Каже дума — и отхвърли зърно от броеницата. — Ние сме като близнаци. Баща ми и майката на Мушни, моята леля, са близнаци… Толкова си приличаме, че ако веднъж не беше пристигнал навреме Паташидзе, полицейският началник, вместо мене щяха да арестуват Мушни. Той работеше тогава в акциза.

Сегеди се усмихна.

— Чувал съм тази история.

И пак потискаща тишина.

В тази нажежена атмосфера вцепенението ми изведнъж се стопи и се смени с порив на разкаяние, че в моя дом се случи тази среща, а аз, стопанинът, се държа така, сякаш съм я уредил и всичко върви по разписание, и сега хладнокръвно очаквам развръзката, почти излегнат в креслото.

— Аз съм ваш гост, господа — продължи през това време Сегеди, като се стараеше да говори колкото е възможно по-спокойно. И каквото и да кажа, каквото и да попитам, повярвайте ми, това няма да излезе извън рамките на една обикновена беседа.

Какво можехме да му отговорим?

— Искам да ви задам един въпрос — продължи графът. — Господин Туташхиа, сигурен съм, че поне един от приятелите ви е настоявал да бягате от тази къща… От кухнята има изход към двора. Защо не се възползувахте от тази възможност?

Дата Туташхиа мълчеше и прехвърляше зърната на броеницата си.

— А вие самият какво мислите за това, ваше сиятелство? — попита той.

— Не знам какво да мисля… И бих бил благодарен… Бих се радвал да чуя вашия отговор.

— Е, какво пък, както обичате. — Туташхиа съсредоточено подбираше думите си. — Виждате ли, аз нямах право да си отида. За господин Ираклий Хурцидзе аз съм клиент, а той е мой адвокат, с него сме свързани посредством договор. За Елизбар Каричашвили аз съм лазкият дворянин Арзнев Мускиа. Наистина батоно Гоги и госпожа Нано знаят кой съм… Но през тези дни, които прекарахме заедно, не сме извършили нищо противозаконно и вие не можете да скалъпите против тях никакви обвинения. Можете да ги обвините само в едно — че не са ме предали. Но като всяка лъжа, това обвинение ще бъде нестабилно. Защото в контактите си с мен те не знаеха кой съм. Укривателство има, когато човек знае кого крие, знае, че се подготвя престъпление, и не съобщава на полицията. Но ако аз пред очите ви бях избягал от тази къща, с това бих ги обвързал и бих ги обрекъл на визити от страна на жандармите. Щом като седя тука, те са чисти пред закона, а аз съм чист пред съвестта си и пред приятелите си. Но това не е всичко… Аз живея в Тифлис почти месец и половина. И живея открито, не се пазя, не се крия. Ако не на втория ден, то на двайсетия, жандармите са научили за появяването ми… За това, че съм тук. Аз, Дата Туташхиа… Те биха могли да ме арестуват, където пожелаят, да речем, миналата нощ в казиното. За това не се иска нито особено усърдие, нито талант. И после… Не съм чувал началникът на жандармерията някога да е тичал по къщите и да е арестувал самолично. Защо трябва да мисля, че вие, ваше сиятелство, сте дошли тук именно с такава цел?… Причината може да бъде съвсем друга… И ако не крия от жандармите, че живея в Тифлис, защо трябва да се страхувам от срещата с вас? Кажете, защо? Та ние дори не се познаваме, никога не сме се виждали… Е, ако пък бъркам и вие сте дошли само за да ми хвърлите примката на шията и да въвлечете в нея и моите приятели, улучвайки с един куршум два заека, какво бих постигнал, като избягам от къщата? Нима не разбирам, че ще трябва да се изплъзвам и от въоръжена засада?… И тогава седем шанса от десет са мои, ала три все пак са ваши.

Туташхиа погледна началника на жандармерията право в очите и добави усмихнато:

— Разбира се, когато ми предложиха да избягам, а аз останах, нямах време да анализирам всичко така, както сега… Сърцето ми подсказа как да постъпя. И едва след това разумът ме увери, че съм постъпил правилно.

— Засега всичките десет шанса са ваши, господин Туташхиа. Но все пак не мислех, че сте толкова безразсъден.

— Такъв ми е занаятът, ваше сиятелство — да бъда безразсъден. Който не смята, че в риска има благородство, не е годен за истинска работа.

— Ами ако сега нахлуе полицията? — попита Сегеди.

— Кой знае защо, не съм сигурен в това, ваше сиятелство — без сянка от вълнение отвърна Туташхиа. Нямам такова предчувствие. Иначе нямаше да седя срещу вас… Защо да говорим за несъществуващи неща? Което не е, не е… А какво бих направил — и аз самият не зная, иначе щях да ви кажа.

В този момент на вратата се показа лакеят и ни даде знак, че масата е сложена.

Минахме в съседната стая в пълно мълчание, без да разменим нито дума. Чуваха се само стъпките ни. Каричашвили се оживи малко: подаваше, чинии, гощаваше съседите си. Имах скрит много стар шустовски коняк и по този случай го измъкнах. Докато наливах коняка, говорех общи приказки, пихме за нашата среща и пак се нахвърлихме върху яденето. Времето сякаш едва течеше, измъчваше ни собственото ни мълчание и надеждата, че ще заговори някой друг.

Вдигайки втората чаша, Елизбар измънка, че еларджито и конякът са създадени един за друг. Всички, и графът включително, дружно закимаха в знак на съгласие, но после отново настъпи тишина, прекъсвана само от звънтенето на ножове и вилици. Невероятно гръмко заби стенният часовник. Нано сякаш чакаше този сигнал, усмихна се и каза на Сегеди:

— Ваше сиятелство, вие чак след третия тост ли ще ни разкриете тайната на своето посещение? Така ли сте замислили?

— Какво говорите? — Графът се засмя от тази внезапна атака. — След третия тост ще започне да ми се заплита езикът, и главата може да ми се замае… Не, по-добре сега… Но не зная как да започна, как да премина границата… Има едно деликатно обстоятелство…

— Може би ще се справим заедно с него — каза Каричашвили, — със задружни усилия?

— Сговорна дружина планина повдига — каза Нано.

Сегеди мълчеше, потънал в неясни за нас мисли. И изведнъж каза решително:

— А може би наистина е по-добре още по чашка? И ще се отместим от мъртвата точка.

Но когато отново налях коняк, той едва допря чашата до устните си.

— Бих искал да ви кажа, господа, че заместникът на негово величество на Кавказ е получил право на частна амнистия. Значи, той може да помилва незаловени престъпници, неуловимите абраги, укриващи се от закона.

Трябва ли да казвам, че всички слушахме Сегеди със затаен дъх.

— Указът на негово величество — продължи той — предвижда, че престъпникът, чиито предишни грехове са опростени, получавайки от заместника документ за помилване, ще бъде по-малко опасен за държавата, когато е свободен, отколкото когато е преследван. Не по-опасен от кой да е мирен жител на Руската империя. По-точно… Правото да решава кой да бъде помилван е дадено на кавказкото жандармерийско управление или, иначе казано, на човека, който го оглавява.

Графът полека, на няколко глътки изпразни чашата си.

Мълчахме като замаяни. Думите му ни поразиха като гръм от ясно небе, слисаха ни и ни потресоха. Когато най-после отново бяхме в състояние да мислим и разбрахме какво означаваха те за нашия приятел, а, значи, и за всеки от нас, настроението ни се повиши, подскочи като живачен стълб. Всички изведнъж невероятно се оживихме, започнахме да местим нещо по масата, запротягахме ръце към вилиците и ножовете, забъркахме за табакерите си… Но никой не наруши тишината — разбирахме, че Сегеди още не бе казал всичко, че най-важното може би тепърва ще го чуем.

И наистина отново чухме тихия му глас:

— Вие разбирате, че от мен изцяло зависи да представя или да не представя за помилване углавния престъпник Дата Туташхиа. Но аз нямам право да сбъркам. Имам само един изход: лично да разбера що за човек е той и кога е по-опасен за държавата — с документ за помилване или без него.

Възползувах се от паузата и побързах да вмъкна няколко думи.

— Дата Туташхиа — казах аз — не е само мой нов приятел, но, забележете, и мой клиент. Вероятно пътят за опознаване е един — разпити, беседи… Има ли той право да ползува услугите на адвокат? Готов съм незабавно да пристъпя към своите задължения!

— Не би имало особена полза от това — отвърна Сегеди. — Не, необходимо е просто да поговорим откровено, в дружеска среда, да проверим старите представи, да ги допълним с нови. И да сравня моите впечатления с вашите: все пак началникът на жандармерията не може да знае онова, което знаят близките приятели. — Обръщайки се към Нано, той добави: — Ето защо, госпожа Нано, се вмъкнах в тази къща като неканен гостенин!

Всичко, което говореше, беше загадъчно, странно, макар че, да си призная, и по-рано бях чувал, че граф Сегеди се отнася към длъжността и професията си като към призвание, дарено му от провидението. Ето защо не беше лесно да се разгадаят намеренията му, той би могъл да има и някакви скрити мотиви, някакви тайни цели.

— Извинете, че все ви прекъсвам, ваше сиятелство — пак се обадих аз. — Прав сте, разбира се, най-важното условие е нашата беседа да бъде непринудена, искрена и естествена, иначе тя би била безпредметна, безпочвена, би се превърнала в една фалшива, може би дори коварна игра.

— Радвам се, че ме разбирате — каза граф Сегеди. — Но кажете ми по какъв начин да стигнем до взаимно доверие и искреност?

— Това зависи преди всичко от вас, графе — отвърнах аз. — Вие трябва да ни откриете мотивите си с широта, която да ни завладее и да възбуди в нашите души съответни чувства на доброжелателство и съгласие.

— Или още по-ясно?

— Струва ми се… най-напред… вие трябва да ни убедите, че днешният ни обед крие за вас несравнимо по-голям интерес, отколкото един обикновен разпит след обикновен арест.

Известно време Сегеди яде мълчаливо, а моите приятели, забравили за яденето, с нетърпение чакаха неговия, отговор!

— Аз не скрих от вас — каза той, — че съм изправен пред много сложна задача… И ви обясних защо съм дошъл тук… Струва ми се, че не е необходимо да го повтарям. Сега остава да ви докажа, че само тук, редом с вас, мога да постигна това, което бих искал да постигна, а всички други похвати и форми няма да дадат особен резултат. Но трябва да разбирате, че съм скован от служебното си положение, което не ми позволява веднага да разкрия пред вас най-значителния си довод. Ще мога да ви го кажа, дай боже, едва в края на нашата беседа… Повярвайте ми, при моя пост много по-често, ми се случва да бъда убеждаван, отколкото да убеждавам другите.

След тези негови думи си помислих, че се държа негостоприемно, като го разпитвам защо е дошъл в моя дом. Може би трябва да поискам извинение… Но Сегеди ме изпревари и заговори отново:

— И тъй, частната амнистия и Дата Туташхиа… Откакто се появи тази възможност, ние престанахме да го следим и, естествено, прекратихме преследването. Вече четири месеца оттогава… През това време много пъти се опитвахме да го намерим, за да разберем дали можем да го помилваме и да му разкрием нашите желания, но не можахме да го намерим.

— Не сте намерили по-лесно и останалите кандидати — казах аз. — Кой би поискал доброволно да влезе в капана?

— Прав сте, и с другите не беше по-лесно. Но другите не ни трябват, ние знаем за тях всичко, което ни е необходимо да знаем. А господин Туташхиа е изключение, загадка… И е невъзможно да бъде открит… Наистина преди две седмици наши агенти разпознаха абрага Дата Туташхиа в турския гражданин Арзнев Мускиа. А ние вече бяхме набелязали програма за амнистиране и примирение… И макар че този път бихме могли да го арестуваме без особени усилия, ние не направихме това, тъй като преждевременният арест може да осуети нашите последни планове и изобщо може само да навреди. Ще кажете, че цели шестнайсет години не сме могли да го заловим, а сега имаме такава възможност защо намесвам тук някаква програма? Но както се казва, човек предполага, бог разполага. И по-рано е имало случаи, когато е изглеждало възможно да го хванем, но нито веднъж не успяхме. Подобен резултат бе възможен и сега. Затова не рискувах. Защо да си създаваме излишни грижи? Дойдох тук, за да ви кажа: ако е възможно, нека се помирим, ако не — какво пък… Ще се разделим, а колкото за залавянето… Пак ще опитаме. Така решихме. Ясен ли съм?

— Въпросът бе отправен към мен и аз мигновено откликнах:

— Да, разбира се. Но това не е целият проблем, а само част от него. Има и друга причина… И дори не една.

— Да, батоно Ираклий, има и други причини… И вие ще се съгласите с мен. Все пак всички, които седят на тази маса, тъй или иначе, са имали отношения с тайната полиция… И знаят какво е следствие и разпит!

— Как така всички! — възмути се Елизбар Каричашвили. — Разбирам, Туташхиа, Гоги или аз, грешният. Е, и Ираклий и граф Сегеди, като юристи. Но какво общо има Нано!

Сегеди се усмихна.

— И аз също, Елизбар — каза Нано. — Случвало ми се е… В чужбина. И знам какво е следствие и разпит.

Както се казва — колкото по-надълбоко ровиш, толкова повече ще намериш.

— Според мен — обади се Гоги — разпитът е борба на две страни, борба за двама души. И всеки иска да обърне истината на своя страна.

— Съгласен съм с вас — отвърна Сегеди. — Разпитът има своя цел, свой смисъл — да разкрие обстоятелствата по делото. Колкото до човешката душа, до нейните глъбини и нюанси — какво може да даде разпитът? Само несъществени и случайни щрихи към един портрет, но не и самия портрет. Няма да крия, ние добре познаваме престъпленията на Дата Туташхиа. Но нямаме неговия портрет. Неговият вътрешен мир, неговата душа не можем да ги разберем от разпит… Затова реших да дойда при вас. Трябва да ви кажа, че господин Мушни Зарандиа също е много заинтересован от това, а аз нямам право да не се съобразявам с неговото желание. И тъй, среща във вашия кръг, при вашето присъствие и участие, откровен разговор, сблъсък на възгледи. Обмяна на впечатления… Към това се стремя. Има още една причина. Като човек господин Туташхиа ме интересува лично, не в служебен, а в житейски смисъл… Всеки си има своя страст… Едни колекционират марки, други — картини, а мене ме привлича философията на постъпките, природата на човешкото поведение, оригиналността на личността. Сегеди ни обходи с поглед и добави: — Струва ми се, че разкрих всичките си карти. Мога да добавя само това, че отговарям за действията си и заемам достатъчно висок пост, за да удържа на думата, която ще ви дам: ако в резултат от нашата среща положението на господин Туташхиа не се промени, а моите впечатления не бъдат в негова полза, гарантирам му една седмица неприкосновеност. Ако пък стане обратното, той в най-близки дни ще получи документ за помилване… И така, преминавам към същността на въпроса… Ще ви разкажа един епизод от живота на Дата Туташхиа извън закона. Ще го обсъдим, ще го преценим и нека всеки си каже мнението. И чистосърдечно отговори на въпроса ми: какво би донесло на представителите на властта примирието с Туташхиа, ще бъде ли тогава по-опасен, отколкото е сега?

Всичко като че се открояваше в най-достойна светлина. Струваше ми се, че за по-добър обрат, не бихме могли и да мечтаем. Какво да говорим, щом помилването на моя приятел зависеше от нас и се решаваше в собствената ми къща! Трябваше само да кажем: не, той не е опасен за хората и за света. Но дори ако този извод, кой знае защо, по някаква причина не бъде по силите ни, Дата Туташхиа пак ще може да си отиде оттук невредим и свободен — честната дума на граф Сегеди му гарантираше това. И тогава всички шахматни фигури ще се върнат на предишните си места и цялата игра ще започне отначало — разрешение, във всеки случай несравнимо по-добро от онова, което ни плашеше — затвор и вериги.

Естествено, аз разбирах, че като домакин и като юрист със значителен опит в подобни случаи, трябва да се нагърбя с главната роля в разговора, който ни предстоеше. Затова казах:

— Господа, смятам, че най-напред всеки от нас трябва да си каже мнението относно думите на граф Сегеди. И освен това необходимо е Дата Туташхиа да се съгласи да участвува в тази процедура. И тъй, аз ще бъда пръв и заявявам: съгласен съм!… Нано, ти какво ще кажеш?

— И аз съм съгласна… Разбира се! — тутакси се отзова Нано. — Обещавам да бъда безпристрастна, да бъда справедлива!

— Гоги, имаш думата.

— Иска ли питане?! И аз съм съгласен… Но не мога да бъда безпристрастен, честна дума… Защото добре познавам Дата Туташхиа. Само затова! Зная, че е забележителен човек. Казвам го предварително: ще бъда пристрастен от начало до край. Съдете сами мога ли да ви натрапвам отношението си, което няма да се промени никъде и никога! Дори ако историята, която ще разкаже граф Сегеди, го представя в отрицателна светлина. Тогава какво да правя? — Гоги вдигна рамене и разпери ръце.

— Какво пък, възможна е и такава позиция — каза Сегеди. — Господин Георгий предварително, без нашите спорове и доказателства, е убеден, че опрощаването няма да направи Туташхиа по-опасен. Историята, която ще ви разкажа, както и да се отнесете към нея в крайна сметка, съдържа някои особености, по-незначителни или по-сериозни, които подкрепят именно вашата позиция. И вие ще можете не само да затвърдите чувствата си, но и да проверите справедливи ли са те… От своя страна, господа, кълна се, че ще бъда безпристрастен не само в съжденията си, но и в подбора на фактите и жизнените обстоятелства, които се готвя да ви разкажа.

— Аз съм съгласен — каза Елизбар Каричашвили.

— Какво да се прави, и аз съм съгласен — отново махна с ръка Гоги…

— Сега, господа, думата има Дата Туташхиа — казах аз. — Давате ли ни право да станем съдии на вашето минало и искате ли да приемете условията на граф Сегеди?

Дата Туташхиа не бързаше да отговори. Той мълчаливо огледа всички ни и каза:

— Съгласен съм. Приемам условията.

Сегеди се извини и помоли да го почакаме няколко минути. Стана и се отправи към изхода. Не знаех какво да направя и тръгнах след него. Сегеди ме помоли да отворя вратата и излезе на улицата. Бързо каза нещо на човека в каляската, след което каляската тръгна. Човекът, който седеше вътре, втренчено ме погледна и аз се отдръпнах уплашен — стори ми се, че виждам Дата Туташхиа. Да, Мушни Зарандиа поразително приличаше на своя братовчед!

Върнахме се на масата.

— Е, да започнем! — каза Сегеди. — Вече ви казах, че съм изучил до най-малки подробности делото на Дата Туташхиа. И употребих доста труд, преди да се спра на случая, който искам да предложа на вашето внимание. Необходимо ми беше той да е прост, да не бъде дълъг, и в същото време да дава възможност за интересни разсъждения и наблюдения… Една нощ Туташхиа се появил в дома на някой си Зарнава. Този Зарнава бил хамалин в пристанището, скътал парици, купил си къща на село, но не скъсал връзките с пристанището и бил по-скоро работник, отколкото селянин. Трябва да кажа, че Туташхиа рядко се ползувал от гостоприемството му, но този път, кой знае защо, избрал него, като го предупредил няколко дни преди това, че ще го посети. Ден и час, разбира се, не определил. Едва влязъл, при Зарнава се намъкват още трима души с печатарска машина, каси с шрифтове и хартия. Всичко това смятали да скрият у Зарнава, казали, че по-сигурно място няма, а те самите се укриват от полицията. Да, забравих да кажа, че в двора на Зарнава, освен къщурката, дето спели жена му и децата, имало и отделна кухня, в която стопанинът веднага въвел Туташхиа, а след него и новите гости. Скрил сандъците, които те били донесли, и предложил на всички вечеря. По време на вечерята новите гости на няколко пъти отваряли дума, че е време за тръгване. Било ясно, че искали да накарат господин Туташхиа да напусне къщата преди тях. Но той се преструвал, че не разбира намека им, и се държал така, сякаш самият той очаква те да си отидат. Това взаимно изчакване продължило доста време и тогава един от гостите направо казал на Туташхиа да си отива. Господин Туташхиа решително отказал, а когато го запитали защо, веднага обяснил. Казал им, че е влязъл в къщата незабелязан от никого и ако някъде наблизо има поставена заради него засада, тя и хабер си няма къде се намира в момента. И че ще си отиде само така, както е дошъл, а засадата няма да види неговото изчезване, както не е видяла и появата му. Но, казал още господин Туташхиа, гостите на Зарнава са могли да се изпуснат накъде са тръгнали и някой да ги е проследил. И ако той си отиде пръв, а те после и им се случи нещо лошо, те ще обвинят него и никой друг — знаел е, че са там, а си е отишъл преди тях. Туташхиа добавил, че няма да позволи да го калят, че предостатъчно врели-некипели били плъзнали за него и само това му липсвало — да го обвинят и в предателство. Нека гостите си хващат пътя, а той нямало да мръдне никъде и щял да седи там, ако ще и до другата година, това си било негова работа… Логиката и правилата на конспирацията били на страната на господин Туташхиа. Гостите се подчинили, сбогували се и напуснали къщата. Но едва излезли и се дочули изстрели. Туташхиа попитал стопанина знаел ли е, че ще дойдат тези хора. Зарнава отвърнал, че не е знаел, и това била чистата истина. Стрелбата продължила доста дълго, а когато стихнала, стопанинът грабнал карабината на Туташхиа и се хвърлил към изхода, като казал, че трябва да им се притече на помощ. Но господин Туташхиа си взел карабината, излязъл от къщата и повече не стъпил там. В престрелката били убити двама от гостите на Зарнава, а от нападателите имало един убит и един ранен. След няколко дни полицията претърсила къщата на Зарнава и намерила скритите сандъци. Зарнава бил затворен за три месеца, после се върнал в къщи… Това е цялата история, във всеки случай според сведенията, които са ми известни. Искам да попитам господин Туташхиа, отговаря ли разказът ми на истината?

— Да, ваше сиятелство, отговаря — тъжно отвърна Дата Туташхиа. — Тъкмо така беше!

— Тогава смятате ли — обърна се Сегеди към всички ни, — че този епизод е достатъчно съдържателен, за да го подложим на изследване?

Отговорихме утвърдително. Но аз казах, че Дата Туташхиа трябва да ни разясни някои подробности.

— Разбира се — каза Туташхиа. — Иначе нищо няма да постигнем.

— И аз имах това пред вид — присъедини се към нас графът. — Моля, господа, нека всеки пита, каквото желае!

Но ние мълчахме. Мисля, че всички се страхувахме от едно — да не развалим работата с някой неуместен въпрос и без да ни е напълно ясен планът на Сегеди, да подпомогнем скритите му намерения.

Като видя, че никой не се решава да заговори, Сегеди започна сам.

— Кажете ми, господин Туташхиа — попита той — как се случи тъй, че Зарнава да знае предварително за вашата поява? Един опитен и умен преследвач не пропуска да се възползува от подобна грешка.

— Безспорно, ваше сиятелство, не я прощава. Да предупреждаваш предварително, е винаги опасно. Но какво да се прави, ако в много случаи не може да се мине без тази грешка. Аз трябваше да видя Зарнава на всяка цена. Да се разкарвам напразно, нямаше никакъв смисъл. Трябваше да съм сигурен, че ще го намеря в къщи, а как ще си сигурен, ако не предупредиш? В такива случаи е най-добре да определиш датата, а да пристигнеш по-рано или по-късно от уречения ден. Тогава грешката не е толкова груба. Разбира се, пак има риск, но вече от този порядък, за който говорихме — седем шанса от десет… но вие, графе, във вашите тайни работи винаги ли сте успявали да наредите нещата така, че този, който иска да дойде, да успее да скрие това от онзи, при когото трябва да дойде?

— За жалост почти никога не ми се е удавало — отвърна Сегеди.

— Така се случи и с мен тогава. Макар че бях и предвидлив, и внимателен. Преди определения срок два дни наблюдавах не само дома на Зарнава, но и цялата околност. След това също следих цял ден от сутринта до вечерта. И ако бях забелязал нещо подозрително, изобщо нямаше да се мярна там. Но не забелязах нищо… И не сбърках, така беше… Но за това ще поговорим после…

— А как стана така — попитах аз, — че Зарнава искал да им се притече на помощ с твоята карабина, а ти не си го пуснал и си му взел оръжието?

Неслучайно зададох този въпрос — имах си цел: да измъкна на бял свят колкото е възможно повече доказателства, че Дата Туташхиа се е старал да избягва враждебни стълкновения с властта.

— Всичко това не е така, както може да ти се стори. — Дата запуши и смукна няколко пъти. — Разберете, Зарнава не се затича, за да се счепка с полицаите, а за да им каже, че са сбъркали, че са убили съвсем други хора, а човекът, който им трябва — ето карабината му! — седи безпомощен в неговата кухня. Полицаите преследваха мене, а не тях, не знаеха кои са, нито защо са дошли, не бяха видели кога са влезли. Те смятаха, че там сме само аз и моите приятели!

При тези думи графът чистосърдечно се разсмя, а Дата Туташхиа млъкна и учудено го загледа.

— Какво те накара да мислиш така? — попита Нано.

— Това не може да се обясни с две думи… Когато започнаха да стрелят, разбрах, че стреляха не по-малко от десет пушки и ако три бяха на гостите на Зарнава, то седем или осем бяха на други хора. Сега да помислим… Да допуснем, че след тези с печатарската машина са вървели полицаи… Би могъл да ги следи един, да речем, двама души, но не повече. Виждайки, че машината е внесена в къщата на Зарнава, те би трябвало да тичат да съобщят в полицията. При това положение единият трябва да тича натам, а другият да остане, да наблюдава къщата, в случай че на гостите им хрумне да помъкнат багажа си на друго място. Той трябва да върви след тях, накъдето и да тръгнат. Но какво стана в действителност? Тези хора прекараха у Зарнава час и половина, до полицията има три часа път и три обратно… Значи, този, който ги е следил, не би успял да им направи такава засада. Това е безспорно, съмненията са изключени… Но може би полицаите са знаели предварително къде ще бъде занесена машината и обкръжавайки къщата, са пуснали тримата само за да открият огън, когато те излязат. Би могло да бъде така, но не беше, нали предната вечер претърсих всичко около къщата на Зарнава, залегнах в градината му, наострил уши като ловджийско куче. Не, нямаше никаква опасност. Бях убеден в това, иначе не бих влязъл толкова уверено в къщата. А тези хора дойдоха, спомняте си, четвърт час след мене. Значи, когато са идвали, полицията не е знаела нищо за тях. И сега аз на свой ред бих ви попитал: за кого е била засадата?

— Ами не е ли възможно след тях да са вървели не двама души, а осем? — попита Гоги.

— Какво говориш, братко? — възкликна Дата Туташхиа. — В нощната тишина по дългия път след теб да се движат осем въоръжени конници и ти да не ги забележиш?

— Това е невъзможно — каза Сегеди.

Задълбочихме се в обсъждането на този случай и в края на краищата всички единодушно се съгласихме, че къщата е била обкръжена не заради хората с печатарската машина. Сегеди също се съгласи с нас. Значи, бяхме прави — кой по-добре от него, шефа на жандармите, можеше да знае как е било всичко в действителност?

— Добре — рече Каричашвили. — Но сега остава да се докаже, че засадата е била устроена именно заради тебе.

— Ще стигнем и дотам. Само че ми налей, не мога толкова дълго да говоря в трезво състояние.

Преминахме на шампанско. Дата Туташхиа изпи чашата си до дъно и продължи:

— Значи, бяхме стигнали дотам, че полицията не знаела за появата на онези трима в къщата на Зарнава. Да обкръжават самия Зарнава, жена му и децата му — ще се съгласите, нали, нямаше защо. Кой друг имаше в къщата? Заради кого биха могли да замислят цялата тази бъркотия? Но преди да отговоря на този въпрос, ще ви разкажа още нещо. Недалеч от селото на Зарнава се намира имението на княз Чичуа. Два дни преди определения от мен срок при неговия управител дошли осем косачи и се цанили на работа. Рано сутринта всички излязоха да косят. Те косяха, а аз ги следих от една височина. Косиха цял ден, а като се стъмни, се скриха в къщата на управителя и на сутринта пак хванаха косите. Така мина още един ден и още една нощ. Чак после се сетих каква е била работата и разбрах, че не са били косачи, а полицаи. Пристигнали през нощта, скрили конете в конюшнята на управителя, а тъкмо там не бях се сетил да надникна. То се знае, ходеха да косят без пушки, а пък дрехите им бяха като на просяци. Нищо не будеше подозрения. Косачи като косачи. Та така сбърках този ден. А сега чуйте как стана всичко… Зарнава ме въведе в кухнята и току изскочи пред къщата и извика на съседа си: „Утре върви за дърва без мене!“ И веднага се върна. Когато донесоха печатарската машина и типографските шрифтове, онзи съсед, с когото се отказа да ходи за дърва, е бил вече далеко, тичал е колкото му сили държат към управителя, за да съобщи на полицаите, че Туташхиа е тук, в кухнята на Зарнава. Разбирате сами, че той не е могъл да знае за новите гости. Не са имали хабер за тях и доведените от него полицаи. Мисля, че полицаите биха нахлули в къщата, ако в същия момент новите гости сами не бяха излезли срещу тях. Пак искам да подчертая извода си — съседът на Зарнава бе съобщил на полицаите за мен. А по-нататък съдете сами. Ако този кучи син Зарнава наистина искаше да помогне на гостите си, защо не се завтече навън, когато започна стрелбата? А когато престрелката стихна, той явно от уплаха грабна моята пушка и искаше да избяга с нея, разбираше, че ще се досетя кой е предателят и ще искам да го убия. Но не му стигнаха силите… Нищо не излезе. Ето така се забърка всичко онази нощ в къщурката на Зарнава. Бих искал господин Сегеди да потвърди, че засадата е била устроена заради мене.

— Потвърждавам, какво друго ми остава — каза Сегеди и се разсмя.

Разсмяхме се и ние, олекна ни на душите, отдъхнахме си. Имахме чувството, че нашият приятел благодарение на своя ум и проницателност току-що се беше спасил пред очите ни от сигурна смърт.

— Браво, господин Туташхиа! — Сегеди вдигна чашата си. — Пия за вашия успех, нека ви помага бог и занапред — във всичко и навсякъде! Няма да скрия, досещах се що за човек сте, но реалните ми впечатления засенчиха всички догадки. Ако моите петербургски началници бяха чули този разговор, кълна се, че щяха да ми се извинят за всички упреци, с които са ме обсипвали заради вас.

Радваше ме, че Сегеди е в същото приповдигнато настроение, което бе обхванало и нас. Обсъждането на всички деликатни страни на отношенията на Туташхиа с жандармите продължи сред град от шеги, смях и тостове.

— Господа — каза Сегеди, който искаше да внесе в разговора делова нотка. — Ясно ли ви е всичко? Някой има ли въпроси?

Всички стихнаха и на трапезата се възцари тишина.

— Мисля, че е ясно — отговорих от името на всички.

— Тогава нека в заключение всеки да каже какво мисли — и как оценява чутото.

Съгласихме се.

И тъй като всички погледнаха към мене, разбрах, че трябва да започна аз, толкова повече, че по адвокатски навик през цялото време се стараех да групирам всички обстоятелства, които ми даваха основание да твърдя, че моят подзащитен Дата Туташхиа, който бе изправен сега пред нашия съд, не е имал никакви наклонности към нарушаване на правните и етически норми, че той, въпреки всички перипетии и преследвания, е бил човек незлобив и мирен. И не може да има никакви съмнения, че ще остане такъв и след като бъде помилван.

— Господа — казах аз, — обърнете внимание на факта, че с постъпките си Дата Туташхиа е предотвратил нападение срещу представителите на закона. Изтръгнал е пушката от ръцете на Зарнава. Разбира се, както се изясни сега, този коварен човек е имал друга цел, но в момента самият дявол би могъл да се обърка в този лабиринт, да не говорим за Туташхиа. Следователно той е искал да защити съществуващия ред и неговите пазители от заплашващото ги нападение.

Честно казано, попрекалих в доказателствата си. Но от много глава не боли, а в адвокатската практика по онова време подобни аргументи често правеха силно впечатление на противника и след такава атака дори справедливото обвинение избледняваше, което донасяше на защитника голям превес, а понякога и голям успех.

— А какво става — продължих аз, — след като господин Туташхиа отнема пушката си от Зарнава? След като вижда, че онзи иска да бяга, за да си спаси кожата и разбира, че пред него стои предател? Как се държи, оставайки на четири очи с него? Трябва ли да ви убеждавам, че Зарнава е подлец над подлеците, току-що предал един безправен и преследван човек и способен със спечелените по този начин пари да храни децата си? Убеден съм, че всеки на мястото на Дата Туташхиа веднага би го убил на място. Би го убил спокойно, напълно сигурен, че нито една жива душа няма да научи за това. И най-пристрастният съд не би намерил улики срещу него. Не е било възможно дори да се докаже, че той е бил у Зарнава, а още по-малко, че го е убил. Туташхиа би съобразил това, ако е искал да го убие. Но той не иска, не вдига ръка срещу предателя, не го наказва според заслугите му. Обръща се и си отива! И аз не си представям такова стечение на обстоятелствата, при което помилваният Дата Туташхиа да бъде по-опасен, отколкото преследваният. Казах всичко, което имах да кажа.

Примерът ми, изглежда, бе заразителен, всички се размърдаха, всички искаха да говорят. Но сред нас беше Нано и като на дама трябваше да й дадем думата. Аз, като адвокат, не влизах в сметката, аз трябваше да дам тон на целия разговор.

Нано разбра, че чакаме да заговори, и каза:

— Не, не сега… Искам да почакам… Да изслушам другите… По-добре след това.

— Тогава разрешете на мен! — възкликна Елизбар. — Това ще бъде едновременно заключение и тост!

Всички стихнаха.

— Провидението е дарило малка част от човешкия род с доброта и способност да чувствува красотата — започна Елизбар, — с живо, непреходно чувство за прекрасното, с умението да оставят неувяхващ спомен, където и да ги захвърли съдбата. Такива хора са венецът на творението. Само от месец познавам Дата Туташхиа. И за този месец не забелязах нито една крачка, нито един жест, в който да не се усеща тази дарба. И случаят, за който толкова много говорим, е озарен от същата светлина. Този човек, целият, какъвто е, от всеки негов жест до най-съкровените му чувства, е натура дълбоко поетична, погълната от търсене и съзидание. Но попрището, което си е избрал, за да разгърне там богатирските си сили, е толкова каменисто! Всеки си избира една крепост, която иска да превземе. За някого това е по-даровитият съперник и гонен от тщеславие, той пръска всичките си духовни сили, за да го победи. Такива са, уви, повечето от онези, които считат творчеството за свое призвание. Но има и други — солта на земята, — те обсаждат и щурмуват една-единствена крепост — собствената си личност. Не знаейки умора и компромиси, не на живот, а на смърт воюват те със себе си, за да извлекат колкото е възможно повече от собствените си способности и да дарят хората с колкото се може повече плодове. Това са най-възвишените души сред онези, които творят. Борбата на първите може би се увенчава с богатство и преуспяване, но духовни плодове дава борбата на вторите. Такъв е Дата Туташхиа. Той води велика война със самия себе си… И няма нищо на този свят, което би могло да измени формата и смисъла на тази велика война.

Елизбар Каричашвили си пое дъх и като вдигна чашата си, завърши своя тост:

— Може ли в такъв човек да се крие опасност за държавата? Не… Никога!… Пия за най-благородната, безкрайна и безпощадна война — войната със самия себе си!

— Готов съм да се присъединя към вас — каза Сегеди. — Но това е цяла философия! Не съм срещал подобни изводи в разгърнат вид… Бих искал да зная кой е вашият предшественик?

— Представете си, графе — с широка усмивка отвърна Каричашвили, — и аз не съм ги срещал… А предшественикът ми е един — Сандро Каридзе. Може би негови предшественици са Руставели и Гурамишвили… Казвам „може би“, защото в такъв разработен вид това учение няма да го срещнете и у тях.

— Може би то идва от неоплатониците и псевдодионисийците — казах аз. — Гоги, защо още не ти се чува гласът?

— Вече казах, каквото мислех — отзова се Гоги. — Мога само да го повторя… Онова, което знаех, се покрива с това, което научих. Такъв човек като Дата Туташхиа не е бил опасен по-рано, няма да бъде опасен и ако го помилват. Но не забравяйте закона… Законът и царският строй довеждат дотам, че една нищо и никаква дреболия се оказва престъпление, а един мирен човек, роден за мирен живот, бива преследван като злодей и престъпник… Много зависи от това, как ще постъпят властите, как ще се отнесе към Дата Туташхиа законът… Вие искахте да бъда откровен, казах ви, каквото мисля!

— Много добре — подзе Сегеди. — Но докато съществува държавата с нейните закони, тази зависимост е неизбежна във всяка страна, не само в нашата. В една или друга степен хората се сблъскват с такава заплаха навсякъде и само чувството за гражданска отговорност и висотата на съзнанието могат да бъдат компас за поведението на всеки човек.

Сегеди помълча, очевидно събираше мислите си, и заговори отново:

— Какво бих могъл да ви кажа? Моето мнение, общо взето, съвпада с вашето, макар и да разбирам, че в съжденията ви за господин Туташхиа има пристрастни преувеличения. Разбирам ви, нали става дума за бъдещето на вашия приятел, за това как да живее занапред на земята. И съм съгласен с вас… На мен също ми се струва, че ако господин Туташхиа бъде помилван, той няма да встъпва в конфликти със законите и учрежденията, които ги охраняват… Но ще ви кажа откровено, за мен е най-важно какво мисли за всичко това самият господин Туташхиа… И тъй като госпожа Нано реши да говори последна, може би да помолим Дата Туташхиа.

Туташхиа не се отзова веднага, известно време седя, навел глава, като прехвърляше зърната на броеницата си. После въпросително погледна към Нано, сякаш искаше да й отстъпи думата.

— Говори, Дата, аз после — отвърна му тихо Нано.

Но той продължаваше да мълчи, после разпери ръце така, сякаш отблъскваше мислите и думите, които бяха готови да се откъснат от устните му. Извади цигара, понечи да запуши, но я остави настрана, продължаваше да мълчи, сякаш се колебаеше, струва ли си да започне:

— Ваше сиятелство — заговори най-после той, — животът ме е направил отявлен скептик, престанал съм да различавам къде е лъжата, къде е истината, престанал съм да вярвам в това, в което може би си е струвало да вярвам. А някога бях доверчив като агне и бях готов да се сбия с всекиго, който твърди, че на земята тържествува коварството. Не бих искал да ви обидя, но не мога да не кажа, че сте дошли тук с друга цел, не за да обсъждаме това, което обсъждаме вече цели два часа. И макар че целта ви не ми е ясна, аз разбирам само едно — вие сте човек доброжелателен и благороден и щом е така, не бихте могли да дойдете тук с нечисти помисли. Вярвам в това! Доброто винаги си остава добро, а добрият човек — добър човек! И хората винаги имат нужда от тях… Но вие искате да чуете какво мисля… Това е интересно за вас, макар че не разбирам защо… И аз нямам право да откажа, трябва да изпълня молбата ви, както повеляват вежливостта и взаимното благоразположение… Но, откровено казано, трудно ми е да го направя…

Туташхиа вдигна чаша:

— За ваше здраве, ваше сиятелство! Надявам се, че ще приемете моя тост?!

— С удоволствие! — отвърна граф Сегеди.

— Преди много години — каза Туташхиа — един мой приятел ме замъкна в някакъв ресторант в Кутаиси. Там на масата ни седнаха още трима познати и почна голяма веселба. Каната беше грамадна и докато я изпразним, трябваше здравата да се изпотим. И когато онзи, който черпеше, пак вдигна тост, един от компанията, казваше се Датико, изведнъж отказа да пие. Тогава приятелят му Салуквадзе почна да го увещава: „Какво ти е, братко? Защо не пиеш?“ — „Не мога да пия повече, не ми останаха сили, много ми е трудно“ — отговори Датико. Салуквадзе много се учуди и каза: „Да си грузинец, по начало е трудно!“ Каза го като за занаят. Спомням си, че тогава се засмях, но думите му се врязаха в паметта ми. Да, господа, да си грузинец, по начало е трудно! И не само защото грузинците трябва да пият с кани и оки. Това е половин беда. Най-голямата беда е, че като седне грузинецът на масата, всички почват да пият за негово здраве, възнасят го до небесата, сравняват го с боговете, а той трябва да седи и да слуша! Няма друг изход, горкият, трябва да се смири и да мълчи… Голямо търпение се иска за това! Много голямо! Мисля, че грузинецът се учи на търпение на масата. Загубени сме без този обичай! Защото на масата не се ядем един друг, не се караме, не враждуваме, не се мразим — нали трябва все пак някъде да се обичаме и да се възхваляваме един друг! С такава цел е измислена грузинската трапеза и, право казано, това не е чак толкова лошо! Аз също съм грузинец и всичките ви приказки за мен приех като тостове и само затова можах да се смиря и да ги дослушам докрай, макар че, вижда бог, никак не ми беше леко. Ваше сиятелство, вие от толкова години живеете в Грузия и сте успели навярно да опознаете грузинския народ, да разберете грузинския характер. Затова простете, моля ви, греховете на моите приятели и пийте заедно с нас за бремето да бъдеш грузинец!

Последните думи на Туташхиа се изгубиха сред нашата врява, ние спорехме и в един глас твърдяхме, че сме говорили чистата истина. Туташхиа мълчеше и изглежда, че очакваше само пак да настъпи тишина.

— Да оставим на мира къщата на Зарнава и нейния стопанин — каза той след малко, — да забравим за тях. Последните пет години наистина прекарах така, че престанах да бъда заплаха за държавата. Но ще ви кажа с ръка на сърцето, че невинаги съм бил такъв и не зная какъв ще бъда занапред… Нима човек може да предскаже съдбата си?… Мисля, че граф Сегеди прекрасно знае това и сигурно поради тази причина не се зае да очертава само въз основа на един епизод от живота ми контурите на моето бъдеще. Но самият аз мога да ви открия повече, отколкото граф Сегеди, за да ви бъде по-леко да отговорите на въпроса му. И вие, господа, ще можете да направите от моите думи каквито си щете заключения… Аз започнах живота си като надменен и самолюбив горделивец. Такъв оставах дълги години, затова станах и абраг… Имах някога по-голям приятел, бивш офицер. Вярвах му, а той си позволи непристойност, обидна и за него, и за мене. Не мислех да му прощавам, пък и той не искаше прошка. И от само себе си стана така, че се намерихме от двете страни на бариерата и започнахме поред да стреляме един в друг. Пръв стрелях аз, но така, че куршумът да мине под ухото на новия ми враг и да се забие в едно дърво. Той не можа да изтърпи това и вече не искаше да се цели настрана. Стреля и куршумът улучи дясната ми ръка, в която държах пистолета. Потече кръв; бих могъл еднакво успешно да стрелям и с лявата, но не исках той да мисли, че правя това, защото ме е ранил. Със същата ръка насочих пистолета към дясното му око. Не исках да го убивам, но беше ме завладяло едно желание — да трепне пред мен. И аз насочих пистолета така, че да го улуча със сигурност. Той се досети за това и навярно, предчувствувайки смъртта, се изплаши или може би се учуди, че не ми е жал да го убия… И трепна, наведе глава и отклони окото, в което се целех. Като постигнах това, което исках, аз насочих револвера към дясната му ръка и стрелях. Но не пресметнах добре, не се досетих, че ранената ми ръка не е така твърда както преди. Куршумът го улучи в корема и простреля черния му дроб. Бог ми е свидетел, не исках това! Нещастният ми приятел живя още няколко дни и умря. Прекрасен и мъжествен човек беше… Такива бяха подбудите за всичките ми постъпки, преди да стана абраг. И доста години след това… Тогава бях опасен за държавата и за хората… Времето минаваше, аз получавах от живота безкрайно груби и безпощадно болезнени удари. Но своеволният ми нрав не беше единствената причина за това. Не, причината беше и там, че от дете не можех да понасям един човек да тъпче друг, да унижава достойнството и честта му. Да съчувствуваш на изпадналия в беда, да му протегнеш ръка за помощ… И да ходиш заради това цял в синини и рани… Ако през младостта си не можех да търпя мене да ме удрят, то когато наближих зрелостта, ми стана непоносимо чуждото страдание, унижението и безчестието. Бях готов да умра — повярвайте ми, това не са празни думи, — бях готов да умра, но да победя човека, който не може да живее без насилие и злоба. И аз се стремях към това и живеех, запален от своята цел, от своята мечта. Не можех да правя друго, не можех да мечтая за друго. Тогава също бях опасен — и за държавата, и за насилието.

Това продължи дълго. Разбира се, често трябваше да си играя на криеница с властта, което не изискваше чак толкова много време и ум. Но това не беше лошо развлечение… Вие знаете как са устроени хората… Ако човекът извън закона направи една добрина, ще я преувеличат неимоверно, ще я разкрасят и ще си дерат гърлата да я разгласяват, без да млъкнат нито за миг. И към злините се отнасят по същия начин. Но аз не правех никому зло и за мен се ширеше навред добра слава… Но и тя, като всичко на света, имаше край. Защото се замислих какво бе станало с хората, които бях спасил и защитил. Не говоря за това, че мнозина ми се отплатиха със зло за стореното добро. Може би то не е най-печалното. Много по-лошо е, че спасените от мен, като се окопитиха, взеха да стават и те насилници и палачи. Какво да ви разправям! Изпълнен с горчивина, отвърнах се от всички — живейте си, както щете, по дяволите, повече няма да се намесвам в живота ви! Тогава всички забравиха добрините ми и започнаха да повтарят злите клевети на зли хора и ми обърнаха гръб. Останах сам като кол, разбрах, че не съм бил прав, ала не знаех какво да правя и как да живея… Когато обсъждахте как съм се държал в къщата на Зарнава, вие не казахте главното: човек, който не се е опитал да помогне на попадналите в капан борци срещу царската власт, не може да бъде заплаха за държавата. Аз вече не съм опасен, ето защо не съм опасен изобщо.

Зная, че на всички ви е интересно защо съм дошъл при вас, какво търся сред вас и в името на какво съм решил да си сложа главата в торбата. И това ще ви кажа… Разберете — аз не съм самотен вълк, който мисли само за плячка, нито съм мирен вол, който живее само за да преживя трева. Аз съм син на своя народ. И бих искал да правя нещо в негово име. Не мога да скръстя ръце и хладнокръвно, отстрани да съзерцавам отечеството си!… И аз поисках да проникна във вашия свят, да разбера с какво са заети вашите умове, откъде черпят сили сърцата ви. Да, ние мечтаем за едно и също и говорим, говорим, говорим… И вие като мене не знаете целта, и вие като мене се мятате и се стремите към нея. Може би сте налучкали верния път, но докато стремежите ви се увенчаят с успех, навярно ще мине цял век!

Дата Туташхиа скочи от мястото си и закрачи из стаята, за да уталожи вълнението си. Нито веднъж не бях го виждал толкова възбуден. Но той умееше да се владее. Заговори със спокоен и уморен глас.

— Ваше сиятелство — каза той. — Не зная, разбира се, ще ми връчите ли вашия документ, или не, но, извинете ме, това не би имало значение за моя бъдещ живот. Казах ви го сам — аз не съм опасен. Но кой по-добре от вас знае колко пъти през изтеклите седемнайсет години се е променял моят характер и начин на живот. Аз не знам и не мога да знам какво ще стане с мен утре или след година… Гоги беше прав — това зависи от закона не по-малко, отколкото от мене. Законът и властта засега умеят само да озлобяват и ожесточават хората, да сеят в душите им омраза и вражда. Не мислете, че имам пред вид само Руската империя, нещата са такива във всяка съвременна страна, при всеки съвременен строй. С времето — постепенно или изведнъж — светът ще промени облика си, хората ще разберат как трябва да живеят. Но докато това не стане, аз нямам право да лъжа и няма да си позволя да давам ялови обещания, че щом сложа документа за амнистия в джоба си, още на другия ден ще стана монах и коленете ми ще хванат мазоли от молитви за дълголетието на царя и неговата държава. Не, въпреки всичко ще тръгна само по онзи път, по който ме поведе сърцето. Това е, което мога със сигурност да ви кажа… Вие споменахте, че ако не ми бъде връчен документ, ще получа една седмица неприкосновеност. Не бих искал да се чувствувате обвързан от тия думи. Можете да смятате, че не сте ги казвали… Където ме изведат сърцето и божията десница, такава да бъде участта ми.

Никой не се решаваше да заговори. От очите ми сякаш падна завеса и аз с всяка своя фибра почувствувах, че помилването е празна работа за Дата Туташхиа. Той ще живее и с него така, както е живял без него, защото този човек може да живее само по свои, по негова мяра отмерени висши закони и се стреми само към едно — към действие.

— Господин Туташхиа! — чу се гласът на граф Сегеди. — Вие смятате, че държавата като институт представлява озлобяващо човека начало… Интересно ми е дали и другите… Споделяте ли този възглед?

— Аз го споделям — припряно отвърна Нано.

— А не бихте ли ми разтълкували… Не бихте ли ми обяснили това по-подробно? Работата е там, че има теории, които съвпадат с този възглед.

— Аз съм готова, графе — отвърна Нано, — макар и да не смятам, че това, което ще ви кажа, може да съвпада с нещо. Мислителят, на когото се опирам, никога не повтаря чужди думи, не привежда цитати от чужди книги, не се уповава на чужди авторитети. Той говори за най-насъщното, за което мислим всички ние, но светлината на неговия чист ум и доброто му сърце придават на съжденията му неповторима свежест.

— Разкажете ми — помоли Сегеди.

— Какво пък, ще се възползувам от вашата любезност — каза Нано. — Толкова повече, че от всички, които са в тази стая, единствено аз през цялото време мълчах. А искам да кажа… Първо за този мислител… Вие разбирате, трудно е да се повтарят чужди мисли… Но ще се опитам… И тъй, става дума за великите държави… За това, че през цялата си история — тази е най-съществената им черта — те непрекъснато са се стремили към разширяване, към покоряване на други народи, към световно господство. Те неслучайно се наричат империи, защото винаги са готови да водят завоевателни войни. Най-важната фигура в една такава завоевателна война, разбира се, е войникът. А най-важното условие за непобедимостта на държавата е омразата — като основно боево настроение на войника. Когато се води отбранителна война, любовта води войника на бой. Любовта към родната земя… Това всеки го разбира. Но как да поведеш хората към изтребление, към заграбване на чужда земя, как да ги накараш да изоставят родния дом, жената и децата си, та в края на краищата да умрат нейде в чужбина? За да се постигне това, има само един път — да се всели омраза в сърцето на войника! Омразата е онази пружина, която движи поробителските войни… Омраза, озлобление, стремеж към забогатяване… Затова една имперска държава по самата си същност, по самата си природа трябва да буди и да развива у хората низки чувства, да разрушава вярата в божественото предназначение на човека. Това е едновременно и цел, и смисъл на съществуването на една такава държава!… Ето, ваше сиятелство, отговора на вашия въпрос… Всички философски и религиозни учения, всички социални учения от миналите векове са учили и наставлявали човека да не бъде зъл. Но нито едно от тях не е създало такъв модел на обществото, в чиито глъбини да лежи не озлоблението, а доверието и любовта. Само марксизмът, струва ми се, ни обещава това. Това учение набира сили с поразителна бързина и, изглежда, ще стане в близко бъдеще ведуща идея на човечеството, ще открие нова епоха в историята на човешката нравственост… А засега човек, който се ръководи в живота си от добри чувства, чиято любов е активна и прекрасна, такъв човек не може да не се окаже противник на държавата, живееща по закони, различни от ония, по които живее той. Разбира се, стига любовта и добротата за него да не са маска, а да са органично присъщи на неговата богата натура. Човеколюбието и справедливостта са плодовете, които израстват на тази плодотворна почва, и те неизбежно и безкомпромисно водят към противоречия с великодържавния дух и имперския строй. Да, такъв човек е враг на империята. Това е непоправимо. Защото неговата доброта е лош пример за другите хора, неговата любов към родината може да плаши с безкористната мечта за мирно благоденствие на народа, неговото чувство за прекрасното е прекалено прекрасно за нравствените или по-скоро за безнравствените устои на обществото. Такъв човек е син на своята земя, истински, а не лъжепатриот, той създава безценни нравствени богатства за народа си. И затова подчинява живота си на благополучието на народа, но на такова благополучие, към което водят мирни и човешки пътища, справедливост, умереност, уважение към другите нации. И в това се състои висшата мъдрост, наречена интернационализъм… Та ето, графе, ако действително имате на разположение разнообразни и пълни сведения за Дата Туташхиа, вие самият прекрасно разбирате, че хора като Дата Туташхиа явно са във висша степен опасни за държавата. Друг извод според мен, уви, е невъзможен.

Нано замълча, а в тишината отчетливо прозвуча гласът на Сегеди:

— Интересен човек е този Сандро Каридзе!

Началникът на кавказките жандарми още веднъж ни даде възможност да се убедим, че за него няма нищо тайно.

— Смятате, че това са мисли само на Каридзе ли? — възкликна Нано. — Нищо подобно! Просто Каридзе изразява по-добре от другите онова, което мислят всички.

— Не ви ли се струва — каза Сегеди, — че ние с вас сме свидетели на раждането на една нова философия?… Свидетели и участници… Времето е такова!… Свършихте ли, госпожа Нано?

— Не, още две думи.

Нано заговори с непресторено вълнение, на пресекулки, сякаш бе на служебен прием при Сегеди и нищо не доказва, не разяснява, а само моли, търси милост:

— Ваше сиятелство, погледнете го доброжелателно… Поне веднъж. Това би било достатъчно. Нима често сте срещали такива обаятелни и добри хора като Дата Туташхиа? Доверете се на сърцето си, то няма да ви излъже. Може ли такъв човек да бъде опасен, престъпен, жесток? Може ли да таи в душата си престъпление и измама? Нима не е изтърпял достатъчно лишения и беди? Нима не е заслужил да има покрив над главата си, семейство, дом, спокоен сън?!

Нано не можа да довърши и задъхана от сълзи, скочи от мястото си и побягна от стаята. Но графът я настигна и я задържа на прага.

— Госпожа Нано — почтително заговори той. — Тъжно ми е, че със своето посещение предизвиках вълнението и сълзите ви. Простете ми, за бога! Но повярвайте, една сериозна работа не може да се реши без вълнение! Това може да ме оправдае, но не може да ме утеши. Все пак надявам се да получа прошка на небето, но само защото сълзите толкова ви отиват! Не си крийте лицето! Сега разбирам, че трябва нарочно да ви разплаква човек… Вие сте толкова очарователна, госпожа Нано… Не мога да допусна да ни изоставите и да си вземете на душата греха да погубите всички мъже, които седят на тази маса!

Нано се засмя и се върна, но лицето й бе мокро от сълзите и тя се опитваше да го извърне настрана, засрамена от своята слабост и чувствителност. И се усмихваше през сълзи… Нано беше прелестна, не ще и дума, граф Сегеди, разбира се, беше прав.

— Вино! — възкликна той, хвърли се да пълни чашите и през смях се обърна към мене. — Княже, създадох ви добро развлечение, нали?

— Несравнимо, графе! И твърде поучително!

— Да живеят женските сълзи! — каза той, като вдигна чаша. — Най-неоспоримият, значителен и плодотворен довод на света! И за здравето на госпожа Нано, която току-що го демонстрира в най-прекрасен вариант!

Сегеди се приближи към Нано и й целуна ръка.

Този тост окончателно успокои всички, ние зашумяхме, заговорихме един през друг, като доливахме чашите си.

Но графът отново се изправи и помоли за тишина.

— Господа — каза той, — много съжалявам, но съм принуден да ви напусна. Благодаря ви за гостоприемния пир, за дружелюбието и радушния прием. Ще отнеса оттук най-добри впечатления и добър спомен за вас като за прекрасни събеседници и интересни хора. И бих бил щастлив, ако оставя подобна следа и във вашите души. Моето служебно положение досега не ми позволяваше да ви открия всички мотиви за посещението си. Но вече мога да сложа на масата моя най-голям коз.

Сегеди извади от джоба си два сгънати листа и ми ги подаде. Единият бе документ за помилване на Дата Туташхиа, а другият — протокол, потвърждаващ връчването на документа, който трябваше да подпиша като пълномощник на Туташхиа.

— Господин Ираклий — рече граф Сегеди, — представете вашия договор и пристъпете към изпълнение на задълженията си.

— С удоволствие — отвърнах аз. — Но за съжаление той остана в кантората.

— Може би този ще свърши работа? — Дата Туташхиа извади своя екземпляр и то даде на графа.

Докато графът четеше нашия договор, аз предадох на другите документа за помилване и се втурнах към кабинета си за мастило и писалка. После взех протокола и го подписах като адвокат и пълномощник на Туташхиа.

Графът стоеше насред стаята с договора между Ираклий Хурцидзе и лазкия дворянин Арзнев Мускиа.

— Колко години не сте се виждали с братовчед си Мушни Зарандиа? — попита той.

— Шестнайсета година, ваше сиятелство — отвърна Дата Туташхиа.

— Преди два часа той беше тук. — Графът посочи към улицата.

— Защо? — попита Туташхиа.

— Ако бяхте решили да бягате, той трябваше да ви върне, да ви убеди, че нищо не ви заплашва.

Сегеди извади от джоба си часовника, погледна го и добави:

— Мушни Зарандиа помоли да ви предам, че днес в девет часа вечерта ще ви посети в хотела.

Всички излязохме на улицата да изпратим гостенина, а когато каретата се скри зад ъгъла и ние се върнахме на масата, Дата Туташхиа рече тихо:

— Защо ли такива хора стават жандарми?

— Сега Сегеди отива при своите жандарми и си мисли: — „Защо ли такива хора стават абраги?“ — отвърна му Елизбар Каричашвили.

Жълтата тетрадка

Минаха единадесет години, откакто завинаги изчезна от живота ми Дата Туташхиа, и седем години от деня, в който Нано Тавкелишвили-Ширер напусна нашата страна и замина за Калифорния.

Според приетите у нас юридически норми и нотариални закони тъкмо по това време изтече срокът за съхранение на документите, които тези двама необикновени клиенти ми бяха поверили. Някои пакети ми бяха дали сами, други изпращаха после по различни пътища. И двамата повече от седем години не се бяха обаждали и аз бях длъжен да отворя пакетите, за да разбера не хвърлят ли те някаква светлина върху тайната за живота на техните стопани, няма ли там някакви преки разпореждания и молби, на които по някакви причини не са могли да дадат гласност по-рано.

Единадесет — и седем години! Достатъчно дълъг срок, за да забравя нашата дружба, топлината на нашите срещи. Достатъчно дълъг срок, за да може един човек с моята професия да вземе ножа и хладнокръвно, като месар, да разреже пликовете. Но аз ги прехвърлях един по един, а ръцете ми трепереха. След това оставих ножа, с мъка сдържайки напиращите сълзи. Разбира се, аз и преди бях мислил много за тези дни, но днешните ми спомени бяха изпълнени с особена печал, с особена тъга по тия хора, които в такъв кратък срок и толкова бурно разтърсиха живота ми, а изчезнаха тъй стремително, както изчезва паднала от небето звезда.

Изчезнаха — навеки!

Вахтанг Шалитури завърши диво озлобения си живот като офицер по време на обсадата на Порт Артур — един снаряд не оставил и следа от него. Сандро Каридзе стигна до извода, че манастирът е най-подходящото място за уединение и философски размисли, заряза службата и стана монах. Веднъж се сблъсках с него на гара Дзегви, но той извърна глава и се престори, че не ме е познал.

А Елизбар Каричашвили съвсем изчезна от моя хоризонт. Казват, че имал на село стара-престара къща и парче изоставена земя. Заселил се там, стопанисвал къщата и отглеждал цветя. На Гоги му дотегна ресторантският живот, участвува в една сериозна политическа акция; на дървения му крак отново сложиха вериги и го изпратиха в Сибир. Всеки месец му изпращах по десет рубли, докато беше жив.

Вече казах, че от Нано нямаше ни вест, ви кост… Ако беше жива, все щеше да ми се обади, макар с две думи. Значи, тя не бе вече между живите… Но мълвата за живота на Дата Туташхиа от време на време достигаше до мене. Той живееше, той яростно се бореше със себе си, той оставаше такъв, какъвто беше винаги — прекрасен, единствен, неповторим. Във всеки случай, поне до преди половин година. А по времето, когато отворих пликовете, може би и него вече го нямаше на света.

В пакетите, които се пазеха в моята кантора, открих важни документи и преписката между тези двама души. Всички писма от Дата Нано бе запазила в отделен пакет. Писмата на Нано бяха най-голямата ценност на Дата Туташхиа. Съвестта ми беше чиста пред тях, бях изпълнил всичко, с което ме натовариха. Пазих писмата им дълго, до последния ден на съществуването на моята адвокатска кантора. А когато удари часът и трябваше да изгоря архива, не можах да изгоря веднага писмата на Дата и Нано, а по-напред ги преписах в тази тетрадка.

„Лаз! Трябва да ти кажа… Но хората ми пречат, а ние никога не сме сами. Страхът ми затиска устата — ами ако мислиш, че една жена не трябва да се меси в такива работи?

Вчерашният ден беше за мене също така необичаен и тревожен, както онзи отдавнашен ден, когато за пръв път те видях на пътя в околностите на Очамчири. Изглежда, че ни е било писано и предопределено от съдбата да се срещаме при такива загадъчни, невероятни обстоятелства.

Помисли и ми кажи — не съм ли права?

Вчера дълго не можах да заспя, все заради нашата среща. И се питах защо непрекъснато мисля за нея, както тогава, през онази нощ в Очамчири. Чак на разсъмване се унесох, без да разбирам какво става с мене.

А на сутринта всичко ми се проясни в главата, всичко отиде на мястото си и аз най-после разбрах причината за това безкрайно вълнение. Разбира се, няма да ти открия нищо ново, но не мога да не ти кажа — ти се държиш така безразсъдно, лаз!

Ираклий според мен е твърдо убеден, че ти си Арзнев Мускиа. Но дори и да знаеше истината, от него не може да се очаква нищо лошо. Работата не е в него, а в теб самия, в това, че вчера в Ортачадската градина ти беше гибелно непредпазлив! Ти знаеш много добре, че за залавянето ти е обещана награда и някой подлец ще бъде щастлив, ако може да стреля в гърба ти.

Защо правиш всичко това? Защо си дошъл тук? Нямам право да питам, но от решетките те дели само крачка… За бога, скрий се по-скоро, заминавай! Изпращам ти този пръстен за спомен от нашата чиста дружба. Аметистът е любимият ми камък и камък на месеца, през който съм родена.

Лаз, заминавай!

Н.“

„Госпожа Нано! Бях поразен, когато получих писмото ви. А после се радвах като дете. Защото, повярвайте ми, никога през живота си не съм получавал нито едно писмо. Нямах на кого, нямах къде да пиша. И все пак аз съм щастливец, не се смейте, така е. И по-рано съм го казвал, но всички се смееха, като знаеха как живея. Но ако не бях щастливец, нима бих ви срещнал в Очамчири? И после да живея и да се скитам по света само за да ви срещна втори път! Такива чудеса могат да се случат само на един любимец на съдбата. И днес още едно чудо — първото в живота ми писмо, написано от най-прелестната ръка на света! Естествено, вие самата не можете да разберете какво значи за мен вашето писмо. Никой не ще го разбере. Един човек като мен не би могъл да оцелее на земята, ако няма поне една душа, която да помисли и да се разтревожи за него. А аз отдавна живея така, че съм принуден в пълна самота да мисля и за себе си, и за всичко на света. Сам трябва да нося тези два товара. Те не могат да бъдат разделени и да ги носиш поотделно, нито своеволно да метнеш на плещите си само единия от тях… И навярно е добре, че съм сам и че целият свят е единствено в мен. Но човек като мене в края на краищата забравя, че за него може да мисли друг човек. Забравя… И потребността от такова чувство се притъпява и сякаш отмира, сякаш се покрива с пепел и обраства с мъх. Живееш си така — ту ти е тежко, ту леко, ту весело, ту печално — и дори не подозираш, че човекът е надарен с още една прекрасна способност — да се радва, че някой друг мисли за него, че искрено и безкористно се безпокои за съдбата му. Като скъпоценен камък е рядка и скъпа тази радост. Колко невидими за нас усилия се извършват на небето, за да ни бъде пратен този дар. Убеден съм, че всевишният прави това само за своите избраници. Такъв избраник станах и аз… Как да не се смятам за щастливец, след като ми дарихте такава радост?

Питате защо съм дошъл тук… Би трябвало дълго да пиша… Но когато се срещнем, може би ще успеем да поговорим за това — така ми подсказва сърцето. Нека нищо не ви тревожи, госпожа Нано, аз нямам лоши предчувствия… Не мислете, че напълно се доверявам на случая, не, аз вярвам в своя дар да предвиждам. Как да не вярвам?… Природата ми го е дала навит като часовник и аз съм имал хиляди възможности да проверя неговата изправност. Само не мислете, за бога, че съм егоист, който мисли само за себе си. Но на човек, прекарал като мен целия си живот в гонения, в търсене на убежище и укритие, му е пределно ясно, че сполуките изцяло зависят от хората, с които е свързан, благодарение на които е жив… Ако аз самият искам да бъда на свобода, трябва да мисля за свободата на онези, които са ми протегнали ръка за помощ, за това, да не ги заплашва законът, да не ги сполети разплата и наказание. Тази проста истина за мен е като заповед — ако твой приятел е в беда, то и ти си в беда. Същото е, както за двата товара. Взел съм мерки, знайте това, госпожа Нано, и няма да навлека беда на никого от хората, с които се срещам сега в Тифлис.

Вашият безценен дар ме изпълни със смут. Аз съм този, който би трябвало да ви поднесе подарък, но се страхувах да не ви изглеждам натрапчив и фамилиарен. Приемам този камък като дар на царица и най-покорно ви благодаря като ваш рицар и един от поданиците на вашето царство.

Пиша това писмо във вътрешната стая на кантората на Ираклий, ще ви го донесе верен човек… Моля ви за едно: вярвайте ми, доверете ми се, не ме избягвайте, не ме изоставяйте. Без вас животът ми ще загуби смисъла си.

Ваш верен роб Д. Т.“

„Бях смазан от това, че ви обидих, госпожа Нано. Казахте ми: «Ти ме оскърби, лаз! Ти се държа недостойно!» С тези думи вие слязохте от каретата, набързо се сбогувахте с мене и се изкачихте по стълбата на вашия дом, отидохте си, както човек си отива навеки. Едва не се побърках от мъка и престанал да се владея, исках да побягна след вас, да моля за прошка… Добре, че навреме се опомних и успях да съобразя, че може да приемете това като оскърбление. Върнах се в хотела пеш, потиснат и нещастен.

Цяла нощ ви писах това писмо. Моля бога само за едно — да не би в гнева си да ми го върнете неразпечатано.

Кълна се в живота ви — най-скъпото, в което мога да се закълна на този свят, — че всичко, което направих, го направих заради вас. Мислех за себе си само тогава, когато ви попитах защо сте в лошо настроение. Попитах, за да получа вашия отговор и да съумея да се оправдая.

Но вие не ми дадохте тази възможност и аз съм принуден да пиша, а да пишеш е по-трудно, отколкото да говориш. И аз се мъча, не намирам верните думи, задрасквам и пак пиша. А това, което излиза изпод перото, е толкова далеч от онова, което изпълва душата ми!

Помните ли — когато влязохме в салона, вие се опряхте на ръката ми. Ираклий малко изостана и вниманието на всички присъствуващи се насочи към нас, по-точно — към мене, защото тук малцина ме познават. Забелязах усмивчици и намигания… А когато ни поканиха да седнем и при нас дотича същата онази госпожа Мариам, с която се запознах във вашия дом, веднага разбрах, че е успяла да обиколи всички и да им съобщи, че не за пръв път ни вижда заедно. Кажете, нима не бях длъжен да предприема нещо, за да разсея клюките, които се развихриха около вашето име?

И тъкмо навреме Ираклий ми предаде, че госпожа Елисо Церетели искала да се запознае с мен, тъй като лазите изключително много я интересували. Аз се извиних и се отдалечих от вас. Това беше още преди да започнат танците.

Спомнете си, госпожа Нано, какво се случи после. Естествено всички решиха, че сте останали сама и всички тия големци почнаха да се въртят около вас — и Багратиони, и Дадиани, и Гуриели. И всеки от тях в надпревара с другите искаше да ви покори, да ви развлече и увлече. Днес всички те навярно са обхванати от униние, тъй като никой от тях не завоюва палмата на първенството, не постигна успех и победа. Но нима те биха могли да ви погледнат така, както аз ви гледах от своя ъгъл, и да оценят с преклонение как великолепно се държите сред тези неотразими велможи. Но клюкарите веднага го разтълкуваха посвоему и Елисо Церетели нарочно повиши глас, за да я чуят всички наоколо, и ме попита: «Как постигнахте това — тази прелестна жена да не смее дори да погледне към другите мъже?» Отговорих й равнодушно, че се заблуждава и че с вас нищо не ме свързва, освен вашето гостоприемство. До този момент бяхме говорили за лазите и Елисо Церетели се държеше крайно закачливо, а след тези мои думи пусна в ход цялото си кокетство. Започнах да се държа като нея — нека всички видят, че ухажвам тази жена, че нямам нищо общо с Нано Тавкелишвили. Това целях. А когато ни поканиха на масата и Елисо Церетели поиска да седна до нея, аз се съгласих. И останах с нея през цялата вечер. Когато излизахме от салона, някой каза високо: «Ще отведат нашата Елисо в Лазистан!» Това, разбира се, стигна и до вас. Да, аз се държах така, за да не помрачават името ви клюки и лоши приказки. Това е всичко.

Като че ли… И в същото време: «Ти се държа недостойно, лаз!» И това е истина, и моята царица действително беше оскърбена!… Струва ми се, че разбирам каква е работата и тъй като не сме на деветнайсет години, трябва да пиша и за това.

Госпожа Нано, вие сте огън и вашето желание да представите пред обществото Арзнев Мускиа като ваш рицар се дължеше на този огън. Вашето прекрасно, изпълнено с благородство сърце ви повеляваше да принесете в жертва женската си чест, та в живота на Дата Туташхиа да има още една щастлива вечер. Но студът на моята каменна душа ме възпира пред съблазните на простите житейски радости. Аз съм отшелник и съм дал клетва да не чакам благодарност за молитвите си, а да получавам награда само за изпълнен дълг.

Искахте да ми направите подарък. Не го приех. Виновен съм, че не намерих по-добър начин да не го приема. Нека моята царица ми прости. Уповавам се на нейната доброта и великодушие.

Наказаният от вас раб Д. Т.“

„Ех, лаз! Причината е там, че аз съм жена, а ти — мъж. Затова изтълкувахме един и същи епизод по различен начин.

Знаеш ли за какво мечтаех онази вечер? — Най-благородният рицар да бъде непрекъснато до мен и това да носи и на него радост, както и на мене. Само за това. Нима съм искала да ми завиждат? Та нали никой никога не ще узнае, че ти не си лазки дворянин, а Дата Туташхиа. Разбира се, може да съм се ръководила и от незлобивото си честолюбие, но, повярвай ми, най-много исках ти да се чувствуваш добре. Не си ли струва заради това да пожертвувам честта и доброто си име? Една жена винаги е готова да го направи.

Ти поиска да ме защитиш… Не за да се прославиш като благороден рицар, зная това. Да, нима би се досетил някой, че ще ти бъде трудно да прекараш цялата вечер с Елисо Церетели вместо с мене? Ти изпълни дълга си и получи духовно удовлетворение за себе си. Лесно е да се пожертвува заради това една «проста радост», както ти нарече моята компания. Такава е мъжката натура.

Тайната на моята женска природа е недостъпна за теб, както и на твоята — за мен. Какво да се прави, щом сме се срещнали като два противоположни полюса! Но да ги примири и да ги съедини в едно може само бог. Така е прието да се смята във философията. За мен бог значи добро и любов. И ако доброто може да намери в човека най-съвършения си израз, то ти си именно такъв човек.

Във всеки случай близо си до това…

И ти, естествено, си прав, а аз, естествено, не съм права, ако се съди по резултатите. Истина е, онази вечер мислех не само за теб, но и за себе си. Да, ти за нищо не си виновен… Виновен, е само лумналият пламък!

Прости ми!

Препрочетох писмото си… Може би наистина би било по-добре, ако бяхме деветнайсетгодишни?

Н.

P.S. Ираклий те смята за приятел и, струва ми се, не е хубаво, че не знае кой си. Трябва поне да му намекнем. Ако си съгласен с мен, дай ми знак днес в ресторанта на Гоги, ще измисля нещо.“

„Когато някой ни вижда заедно, госпожа Нано, недоумявайки и завиждайки, че редом с един скитник като мене се намира такава прекрасна жена — ще се съгласите, нали, че радостта на един такъв скитник е проста радост. Това исках да кажа, когато ви писах. Може би не съм го казал точно — виновен е лошият ми грузински език.

Вчера у Гоги бях непредпазлив, права сте, но с такива хора като Шалигури е невъзможно да се държиш по друг начин. Те винаги се стремят да ти се качат на главата. Зная, че не могат да бъдат напълно превъзпитани. Но от уроци като вчерашния все пак има полза — друг път той няма да бъде толкова нагъл, вярвайте ми.

Когато казахте в каретата: «Лаз, зная кой си!», видях, че Ираклий застана нащрек. Струва ми се, че и по-рано подозираше нещо, толкова странни съвпадения стават около него, но той не би могъл да ги свърже в един възел без наша помощ. Не е ли по-добре направо да му кажем всичко? Вие измислихте онази фраза, за да го насочите приятелски по верния път, а всъщност го изправихме пред още по-голяма главоблъсканица. Вината е моя и не е трудно да я поправя… Просто да му разкажа всичко, както си е. Когато ви дадох знак в ресторанта, мислех именно за това. Но не стана! И все пак какво е по-добре да направя — да му открия всичко или да мълча?

Мисля, че в подобни случаи най-правилното е да се мълчи. За него самия е най-добре нищо да не знае. Тогава, в случай че ме заловят, той няма да бъде виновен за нищо. Не е престъпил закона, не е съучастник… Той не отговаря за мен. А ако му кажа всичко, тогава, тъй или иначе, ще го принудят да признае. Нашият договор няма да важи и кой знае какво може да се случи с Ираклий… Разбира се, по-лесно е да не му казвам нищо, но не зная… Решете вие, госпожа Нано, както кажете, така ще бъде.

Говорил съм ви за това, че бях на шестнайсет години, когато започнах самостоятелен живот. На седемнайсет вече имах голям запас от наблюдения. А на осемнайсет разбрах, че всяка жена в отношенията си с мъжа е винаги духовно угнетена. Любовта й е съпроводена от хиляди страхове. Те я терзаят, измъчват я. И най-големият й страх е да не загуби любимия, да не й го отнеме някой, да не я изостави той самият по непонятна за нея причина. Разбира се, това се случва понякога и с мъжете, но те страдат несравнимо по-малко. И когато го разбрах, общуването с жени започна да става все по-трудно за мен… Не можех да бъда сигурен в себе си и се страхувах, че няма да остана верен докрай, че ще изстина, ще охладнея, ще се разочаровам и ще я обрека на вечни мъчения. През целия си живот не съм написал нито едно любовно писмо… Но нашата преписка ме накара да се обърна назад и да си представя какво би се случило, ако бях ви срещнал на деветнайсет години, какво писмо бих ви написал тогава. Ето какво бях ви писал: «Нашата среща и нашата любов, Нано — това е нашата съдба, която ни е предопределена на небесата, и ние не можем да се скрием от нея, не можем никъде да избягаме от нея. И може би хиляди причини ще ни принуждават да отстъпваме по хиляди пътища, но те няма да ни разделят, да ни отнемат един от друг, да ни откъснат един от друг. Знай, че нашата любов е благословена от бога! И ако висшите сили поискат да ме освободят от моя дълг пред теб, пак няма да се разделя с него и ще го нося цял живот, защото нашите сърца никога няма да ни позволят да се разделим, любима моя. Помни, небесата ще ни простят, ако се отречем от техния дар, и бог също няма да ни прости — нито този, в който вярваме ние, нито онзи, в когото са вярвали дедите ни!

Любовта носи щастие само на смелите, само на онези, които без колебания се хвърлят в нейните води. А любовта на страхливеца е спъната от страх и пресметливост. Той не заслужава дори трошица щастие.

Живот мой, моя Нано, не се бой от нищо, не мисли за нищо, покори се на зова на сърцето си, не гадай къде ще те отведе то и какво те очаква. Да бъдем заедно, е наша съдба. Пази се от участта на страхливците, не сменяй радостта със страх, желана моя!

Тичам, за да се поклоня отново пред тебе. Но ако пак ми кажеш: „Не“, ще те отнеса през девет земи в десета, без да искам твоето съгласие.

Ще те обичам до гроб на този свят, а на онзи всичко ще започне отначало.»

Госпожа Нано, аз почувствувах страха ви, макар и да казахте, че сте го победили. Помните ли, когато се срещнахме в кантората на Ираклий… И добавихте, че можете да допуснете в живота си каквото искате, защото сте свободна винаги и във всичко. В това, че сте победили страха, бих могъл криво-ляво да повярвам, но че сте свободна… Не, не вярвам! Според мен вие го казахте, за да ни убедите, че клеветите на Ветров са безпочвени. А вие сте съвсем друга, не сте онази, за каквато искахте тогава да се представите, кълна се, че е така.

Простете ми, че си позволих толкова да се приближа до вас, покорно моля да не смятате писмото ми за дързост.

Вечно ваш Д.Т.“

„Вчера ти отново заговори за страха — този вечен спътник на женската любов. Зная, че искаше да ме въвлечеш в разговор на тази тема, но аз не поисках това. Не защото той е невъзможен, а защото е възможен само когато сме сами.

Искам да отговоря на твоето «любовно писмо». За да ти кажа какво мисля и да ти се отблагодаря за тия редове, които ми донесоха такава радост, на каквато съм се надявала само в най-пламенните си девически мечти. Бих искала да получиш в дар от мене поне няколко трошици също такава радост.

Ти си щастлив човек, ти можеш да си въобразиш, че си на деветнайсет години и да говориш за любовта на езика на онези години. Ти си щастлив човек, защото и сега в гърдите ти бие юношеско сърце, и така ще бъде винаги, докато те има. А аз не мога да ти предложа тази наивна любов, нямам сили да се погледна с такива очи, не смея да стана по-различна от това, което съм. Да, чисти човече, аз те обичам трийсет и шест годишна и ти пиша писмо от сегашните си, а не от миналите години.

Не, не съм ти давала повод да видиш страх в любовта ми. Нима още първия ден не се устремих към теб? Не разбираш ли, че не искам да зная за другите, че искам само едно — робски да се покоря на зова на сърцето си. Само ми дай знак, че ме викаш, и аз ще дойда. Всичко, което имам, ти принадлежи. А на мен, за да бъда щастлива, ще ми стига гордостта, че съм била твоя, че си ме обичал и си бил с мене, докато си ме обичал. Ще дойде ден и ти ще си отидеш, а аз ще остана тук и ще зная, че си бил длъжен да си отидеш. Първо разгадах душата ти, а после дойде любовта. Искам да внеса в живота ти поне трошица щастие и мисля само за теб. Обичам те заради теб самия, не заради себе си, разбираш ли? И значи, обичам те като смел човек, не като страхливка! Готова съм на всичко, чакам те, зова те… Но мисля, че няма да дойдеш.

Закъснях — цели два дни писах това писмо. Лесно е да се говори, трудно е да се пише — хартията не търпи хаос и неяснота. Много време загубих, а нищо не можах да ти докажа.

Твоя Н.“

„При нас всичко става твърде сложно, госпожа Нано, но сигурно не бихме могли иначе, ето къде е причината на всички причини. Нашите размисли и колебания се разраснаха и се превърнаха в пречка за любовта ни. В първа младост, слава богу, не е така. Ако Адам и Ева толкова яростно търсеха истината, ако се колебаеха и изясняваха отношенията си, човешкият род не би съществувал на нашата земя.

Мъжът може да търси близост с една жена само ако се смята достоен за нея. Навярно и жената изпитва същите чувства, ако при това е и човек. Тя няма да приеме доброволно любовта на мъжа, ако смята, че той е по-лош от нея. Много мислих за това и разбрах, че не ви заслужавам. Вие сама ще се съгласите, че е така. И, значи, вашата готовност на всичко е просто подарък или връщане на дълг. Преди мислех другояче, но като ви опознах по-отблизо, разбрах, че съм взел за сияние на доброто жаждата да се отплатиш за доброто. А върналият своя дълг какво може да получи в отговор? Навярно само благодарност. Но аз вече ви писах, че не искам благодарност за молитвите си и не приемам награди за неизпълнен дълг.

Но има още една причина. По волята на случая аз бях човекът, който спаси от позор спътницата в живота на господин Ширер. Мога ли да се превърна в човек, който после да я принуди към изневяра? Разбира се, в живота всичко е по-лесно и по-просто, но аз се познавам, познавам съвестта си, която ще ми изгризе душата заради това, че безсъвестно съм приел такава отплата.

Разберете, вие сте еднакво необходима за преклонение на всички наши приятели. Нашата близост, както и да я крием, неизбежно ще ни отдалечи от тях, ще ни огради, ако не с каменна стена, то във всеки случай с плътна ограда. Имаме ли право на това? И заслужили ли са теза благородни хора такъв удар от нас?

Госпожа Нано! Ако знаехте колко силно ви обичам! Толкова силно, че се страхувам от любовта си. Тя е препълнила душата ми. Такова чувство при първата близост или избухва мигновено, като барут, и изгаря също така мигновено, като оставя след себе си само лек дим, или тлее и дими досадно и тежко, като влажна трепетлика. Лесно е да дойда — ще дойда, но какво ще стане, ако моята несретна съдба превърне това идване от първо в последно, от радостно — в горестно? Тогава какво ще ви остане, за да си спомняте за мен? И какво ще отнеса със себе си като мечта?

Съдете сама, достоен ли е за вашата любов такъв мъж… Викате го, а той не идва, мисли, чуди се, намира куп причини. Но какво да се прави, не съм на деветнайсет години, а бог ми е дал този ярем на мисълта.

Но аз зная, госпожа Нано, зная, че има вихър, който връхлита, зашеметява, отнася, без да пита за нищо. Чувствувам, че той приближава. Тогава ще бъда прав пред бога и пред хората въпреки всичко, дори ако вие не поискате да дойда.

Целувам ръцете ви — Д. Т.“

Никандро Килиа

Какво да говорим, Мушни Зарандиа беше голям хитрец. Което е право, право е. Хитреците, както се знае, биват различни. Той беше добър хитрец, не беше зъл. Ей сега ще ви го докажа, стига да не ме прекъсвате. Кой може да знае от какво зависи съдбата на малкия човек! Силният е виновен, ама на слабия му отсичат главата, нали ги знаете тия работи? В такъв капан можеш да паднеш, че и най-големият мъдрец няма да ти помогне да излезеш от него. Малкият човек трябва да прави това, което му заповяда стопанинът, нали така? Какви ще ги дъвчеш! Ами ако стопанинът поиска да се заемеш с някаква нечестна работа, че иначе ще си загубиш мястото и челядта ти ще тръгне да проси? Какво да прави тогава малкият човек? Ей сега ще ви обясня. Трябва, повярвайте ми, да се спъва, ама да не пада. А и да падне, нека го изправи онзи, заради когото е паднал. Тъй трябва да нарежда нещата малкият човек, както направих аз, след като ме уволниха от началник на митницата. Цяла година се мъчих без заплата, а после същите тия хора, дето ми взеха мястото, ме направиха полицейски началник. Как сполучих ли? Само благодарение на почитта и уважението към началството. Началникът трябва да разбира, че си му благодарен, да те има за порядъчен, послушен, благовъзпитан човек и в същото време трябва мъничко да го е страх от тебе. Крий в пазвата си някаква тайничка, та да го е страх от разгласяване. Това е деликатна работа, без опит и знания нищо не излиза. Да не мислите, че съм се раздрънкал, че съм забравил за какво почнах да ви говоря? Помня аз, за Мушни Зарандиа, за него ще ви разправя сега.

В един прекрасен ден получавам аз депеша от Тифлис, а в нея нареждане: да разуча и да доложа срещат ли се Мушни Зарандиа и Дата Туташхиа и в какви отношения са. Че какво да проверявам, като са братовчеди! Беше ми наредено още да изясня как се е държал Мушни Зарандиа в нашия акциз през тези пет години, през които служи тук, и не е ли извършил някакво противозаконно деяние? Някой чиновник, който не си разбира от работата, естествено ще си рече: направи разследването, напиши донесението и — край, както се казва, краят увенчава делото! Ама за мене не го увенчава, а го започва. Бива ли да изпуснеш коз, ако сам ти е дошъл в ръцете?! Само един кръгъл глупак не знае какво се прави с козовете. Какво знаех аз, както си зная името? — Че Мушни Зарандиа заради държавните работи и на бесилото ще отиде, честен беше до немай-къде, а с братовчеда си никога не беше се виждал. Какъв полицейски началник съм аз, Никандро Килиа, ако не знам това! Но си имах и свои съображения. Дето се вика, по телето може да се познае какъв ще е бикът. Та и аз бях съвсем сигурен, че Мушни Зарандиа ще стане голям човек, а на големия кораб голямо плаване му предстои. Е, лошо ли е, съгласете се, такъв човек да се опасява от тебе? Някой ден тоя страх може да ти свърши добра работа.

Стана една такава история. Мушни излови всички контрабандисти по нашите краища и ги натика в затвора, а заедно с тях и едни техни приятелчета, които му предлагали десет хиляди, за да ги освободи. След това дошли при него двама евреи — и техният брат бил в затвора — и му предложили грамадна сума, само и само да отърват брат си. Мушни не взел парите, скарал се на евреите: „Брат ви ще го осъдят на година, най-много на две, не си хвърляйте парите на вятъра и не искайте от мен да нарушавам закона.“ Не ги огряло, значи, тия евреи.

Но не се примирили. В Сухуми имаше тогава един златар, викаха го Доментий Руруа, купили от него брилянтени обеци за пет хиляди и тайно ги поднесли на жената на Мушни, склонили я да не казва нищо на мъжа си, но да се застъпи за брат им уж случайно, барем две думи да каже, пак ще са й благодарни. Аз, разбира се, научих за това, навих си го на пръста и си затраях.

Времето минаваше. А като получих онази задача, то, както ви казах, проверих какво е положението, но не можах да открия нищо, което би могло да навреди на Мушни. Написах донесението, ама не бързах да го изпращам, а започнах да се ровя в оная история с брилянтите. Нарочно го правех така, че да стигне до ушите на Мушни Зарандиа в Кутаиси. За стигане, стигна, ама той си трае, уж ни лук ял, ни лук мирисал. Ама не можа да изтрае дълго. Поиска да се види с мене. Отидох при него, а той ми казва: „Запомни, че нищо незаконно не съм извършил. Гледай да не направиш някоя грешка.“ А пък на мен само това ми трябваше. Намекнах му, че ще си мълча, ама златарят Доментий Руруа е жив и здрав, а ония двамата евреи също живеят наблизо, а пък глупавата ти жена, му викам, си седи у дома и ония обеци са в скрина. Разбира се, не го казах така направо, говори ли се на глас за такива работи, но му дадох да разбере, че си имам едно наум.

А после отидох в Тифлис и връчих донесението си на началството, а за брилянтите добавих устно, обясних, както се полага, че не съм писал за това, че само се носят такива слухове, ала доказателства засега няма. Та да не ме упрекват после: демек, знаел си, а не си казал. Че то знае ли човек как ще се обърне работата; ако това разследване продължи, винаги ще имам право да кажа: думах ви аз, ама вие не ме послушахте.

Но не ми повярваха тогава: на Мушни Зарандиа, казват, аджарците му бутаха десет хиляди, а той не ги взе, та с някакви обеци ще вземе да си цапа ръцете! Не спорих — което е право, право е. Но бях много доволен, че съм оплел в мрежите си такъв човек. Е, сега и да затъна в някоя бакия, той непременно ще ми протегне ръка, къде ще иде! Но, ще ви кажа предварително, не стана така, както си го мислех. Мушни Зарандиа ме надхитри във всичко, окумуш излезе…

След време пак ме извика, беше вече в Тифлис. Още щом влязох, ми нареди да сложа на масата списъка на затворените в моя участък. Носех си списъка — моля, заповядайте! В затвора тогава имаше шест души. Почна да ме разпитва кой за какво е затворен и за какво го бива. Особено му допадна джебчията Матариа, който заедно с Хазава, един чакал като него, беше откраднал в Цаленджиха една коза. И двамата ги държах в участъка. Чак накрая разбрах защо беше избрал това тъпо селянче. А тогава заговори ужким за друго — направо ми хвръкнаха чивиите. Хвана, дето се казва, бика за рогата.

— Ти — вика — трябва да арестуваш Дата Туташхиа. Но така, че за този арест поне два дни жива душа да не знае! Тихичко трябва да я свършиш!

Сега я втасахме!

Разбира се, със свой човек, дори и на висок стол да седи, трябва така да приказваш, та да помни винаги, че го имаш за свой човек, иначе никаква полза няма да видиш от него. След историята с обеците аз взех да говоря съвсем свойски с Мушни, а и той, честна дума, също се стремеше да си говорим като свои хора.

— Ха сега, Мушни батоно! — възкликнах аз. — Кой ти направи тая мръсотия?

Не отговаря.

— Че нали благодарение на тебе го помилваха! Защо сега да го ловим? И то скрито-покрито, та никой да не разбере! Ако можеше, по-рано да са го хванали, даже с дандании и с пушкане. А сега, като си седи у дома, кой ще го залови, хем така, че Туташхиа да не свари и да гръмне по него? Ако пък гръмне веднъж, ще гръмне пак и пак. И всичко ще свърши така, както е свършвало и при другите опити да го заловят.

Зарандиа вдигна ръка, прекъсна ме.

— Да си дойдем на думата — каза той спокойно. — Трябва да пуснеш тоя Матариа. Но при едно условие: да открадне черното теле на Дата Туташхиа и да ти го докара в полицията. Дай му един голям чувал, да навре телето в чувала и да ти го домъкне. Обещай му, че ще го освободиш. И ако изпълни всичко както трябва, наистина го пусни да върви, където му видят очите, и прекрати делото му. Такъв като него няма да иде далече, ще отмъкне някоя пуйка и пак участък го чака — тогава ще му припомниш и за козата. Имай пред вид, че пристигна полковник Сахнов от Петербург. Ние с него ще чакаме в хотела в Поти, а ти ще ни съобщиш, когато докара телето в полицията. Изпрати подир това един човек по селата, нека да разправя, че крадецът е хванат и телето си чака стопанина в полицията. Мисля, че Дата Туташхиа непременно ще дойде да си го прибере! Щом влезе в конюшнята, дето ще е телето му, затваряш отвън вратата и веднага изпращаш вестоносец в Поти. По-нататък полковникът си знае. Само внимавай, сбъркаш ли нещо, бъди сигурен, че ще станеш пристав. Това е всичко, което трябва да правиш.

Дълго говорихме този ден с него. Той не искаше да ме пусне, все ме учеше какво да правя, ако работата се извърти на тъй или на инак. А после ме накара да повторя като папагал каквото беше ми казал, да го науча наизуст. И докато не се убеди, че е постигнал каквото иска, не ме пусна да си отида.

После се качих на влака и си заминах. Щом стигнах, отидох право в участъка. Заповядах да ми доведат веднага онзи Матариа. Вярвайте ми, такъв кретен не бях виждал през живота си, едва не се побърках, докато успея да му втълпя какво искам от него. Криво-ляво най-после схвана. Той знаеше, разбира се, от кое стадо трябваше да открадне телето, но и хабер си нямаше чие е това теле.

След два дни през нощта той в края на краищата домъкна телето. То се знае, имах свой човек в онова село и от него вече знаех, че телето на Туташхиа е откраднато.

Дадох на нашия крадец пет рубли. Върви си, казвам, по-далече оттука. А той тъпче на едно място, като че иска да каже нещо, ама не му стиска. Върви си, казвам му, пази се от изкушение, че пак ще те затворя. Ще има да киснеш в мазето.

Че като се уплаши оня ми ти Матариа, че като викна, колкото му глас държи — едва не ми спука тъпанчетата. Не можех да разбера какво иска. После се досетих. Аз, вика, съм хвърлил око на едно още черно теленце, и то с бяло петно на гърдите. Ще ви го открадна, пък вие пуснете приятеля ми Хазава.

Изгоних тоя глупак. И изпратих един полицай в Поти да съобщи на Сахнов и Зарандиа, че телето е в полицията. На другия ден изневиделица се изтърси на главите ни самият полковник Сахнов. Уж не бяхме се сговаряли така, уж трябваше да дойде чак когато Дата Туташхиа вече ще е затворен в конюшнята. Осмелих се да му кажа, а той като ми викна:

— Млък!

Прав е, разбира се, отдето и да погледнеш. Не е работа на един малък човек да си пъха гагата в плановете на петербургските началници. Затворих си устата и изпратих човек по селата…

Беглар Гвалиа

Бяха кръстили това теле Бочолиа, самият Дата неведнъж ми е разправял тази история, а аз безброй пъти съм я разказвал на други, врязала се е в паметта ми. Дата ми казваше понякога:

— Живееш ли като абраг, скъпи мой Беглар, ако не си кръгъл глупак, щеш не щеш, ще се научиш на хитрост. Мене ме преследваха, право да ти кажа, глупави хора и не можеха да ме хванат тъкмо защото бяха глупави. Не ги биваше да направят истинска клопка и всичките им уловки отдавна ги познавах, още преди да отида в Кубан. Лесно разгадавах номерата им, защото всички издаваха тъпотия. Не абраги, пуйки трябва да гонят такива като тях. Но намесеше ли се в работата един умен човек, веднага изпадах в глупаво положение като хлапак. Така се случва няколко пъти. И сега, повярвай ми, никой от тях пукнат грош не струва, освен един. Тъкмо той ще ме надвие, чувствувам го.

Та разправях ти за Бочолиа… За стадата на Туташхиа някога се говореше из цяла Мегрелия. Какво ти Мегрелия — славата им се носеше от Новоросийск чак до Батуми. Клетият ни баща продаваше добитък навсякъде, дето можеше, нека, казва, добрата порода да се пръсне по цял свят. Затова беше прочута. Подбрани добичета, всички волове черни с бели резки, никъде няма такива. Върви един петгодишен бик, два пъти по-силен от два кварахцелски бика, рогата му цял лакът, помежду им — два лакътя разстояние. Някои мислят, че е хубаво шията на вола да е къса и дебела, краката му също да се дебели и къси, та по-здраво да се опират в земята, а пък главата му да е наведена. Нищо не разбират те от добитък! На добрия вол шията му трябва да е дебела, дума да няма, но ако е къса, яремът бързо ще я протрие. Не, шията трябва да е дълга, и краката също да са дълги, тогава крачката му е широка. А главата си трябва да държи високо като елен. На добрия вол и осанката му трябва да е гиздава. И ако стъпва по земята величествено и спокойно, като цар, да знаеш, че е чудесен вол. Има още нещо, само старците го знаят: ако очите му са сини, ще живее по-дълго от другите и ще работи шест-седем години повече. Клетият ми баща обичаше да казва: „Ние, грузинците, сме потомци на Ной.“ Нали си спомняш, Ной взел в ковчега си и един бик и този бик четиридесет дни и четиридесет нощи нищо друго не виждал, освен небе и вода. Затова очите му станали сини. От този бик започнало нашето стадо.

Когато Дата стигаше до това място, той винаги млъкваше, мълчаливо натъпкваше лулата си и чак след това продължаваше:

— Когато нашият баща го разкъсаха мечки в планината, стадото ни наброяваше шестстотин и четиридесет глави. Докато научим каква беда ни е сполетяла и докато моят вуйчо Магали Зарандиа отиде в планината, мина доста време. Добитъкът, който оцелял и не бил разкъсан, се разпръснал, накъдето му видят очите. А вуйчо ми — ти го знаеш! — е като божа кравичка, всички еднакво жали — честния и крадеца, добряка и хайманата, глас не може да повиши. Дяволът му неден, през целия си живот пукнат грош не е взел от паството. Каква работа може да свърши такъв човек в планината? Събрал триста — триста и петдесет глави и ги дал на Шавдиа, като се разбрали една четвърт от приплода да бъде за нас, а три четвърти — за него. Бях още малчуган тогава, майка ми отдавна не беше между живите, вуйчо Магали Зарандиа и леля Тамар ни взеха със сестра ми Еле в къщата си, обичаха ни като свои деца. Аз, разбира се, тогава нищо не можех да направя. Но като навърших шестнайсет години, отидох в планината и се заех със стадото си. И какво? Шавдиа уж ми върна стадото — колкото бе получил от чичо ми, толкова ми даде. Но вместо волове и крави само телета. Какво да се прави, залових се за работа и за няколко години направих прекрасно стадо. Но на, трябваше да избягам, станах абраг и стадото ни отново остана без стопанин. Еле, сестра ми, беше още малка и, естествено, не можеше да се оправи сама. Пак трябваше да дадем стадото на чужди хора и пак за една четвърта част. Този път не го дадохме на Шавдиа, а на Хацациа. Докато бях в Грузия, договорът се изпълняваше честно: гледаха добитъка както трябва, а една четвърт от доходите редовно даваха на Еле. Но напуснах Грузия и четири години кракът ми не стъпи на родна земя. Хацациа решил, че съм изчезнал завинаги, пропаднал, а може би и загинал… Знаеш ли, че човешката душа се не насища, че нищо не й стига? Накарал ги дяволът да разграбят стадото ми. Когато се върнах, нищо не беше останало от него. В обора на Еле имаше само един бик, огромен като слон, и една дойна крава. С една дума, нищо и половина. Щом се върнах, Хацациа изпрати при мен свои приятели, плачеха и се кълнеха, че добитъка го изтребил мор и сега умът им не стигал какво да правят. А после хората ми казаха, че не е имало никакъв мор, ами били продали стадото ми на ахалкалакските пастири. Какво можех да направя? Мушнаха ми тогава десет хиляди рубли. Взех ги и не се разправях повече с тях. Ей така беше всичко.

При тези думи Дата обикновено пак млъкваше. Само се усмихваше… Знаеш ли как се усмихваше? Като един смутен човек, който си спомня нещо, за което не му е особено приятно да си спомня. Само Дата умееше така да се усмихва. А после продължаваше:

— Когато братовчед ми Мушни Зарандиа издействува да ме помилват, престанах да се крия и се върнах вкъщи. Месец след това нашата крава се отели. Не съм виждал по-красиво теле. Еле място не можеше да си намери от радост. За нея това теле, по-точно телица, беше божи дар, поличба за благополучие и добри дни. От нея ще се възроди пак нашето стадо, радваше се тя, и в нашата къща, както в къщите на нашите деди и бащи, отново ще се възцарят мир и благоденствие. Еле отиде в Мартвили и отслужи там благодарствен молебен, пожертвува сто рубли за манастира.

Чак до пролетта се занимаваше с любимото си теленце, държеше го на топло, обсипваше го с милувки, гледаше го като дете. Бог не й даде деца и тя изливаше цялата си нежност върху това теленце.

Сам разбираш как върви едно стопанство без мъж. Трябваше да запретна ръкави. Ту оран, ту градината, ту лозето, оградата, портата… Имаше много работа, какво да ти разправям. Макар че трябваше всичко да върша сам, ала сколасах и скоро всичко в къщи тръгна както трябва. Към есента чакахме богата реколта, за три семейства щеше да стигне. Не излизах от къщи, не ме теглеше към хората. Именни дни, сватби, кръщавки — всичко минаваше без мене…

Така беше, което е право, право е. Не го теглеше към хората. Ако си говорим истината, имаше си причини. Вие знаете, че Дата Туташхиа такъв се беше родил на света — да не отстъпва нито на крачка от своята истина, да отдаде живота си за нея. Заради това го обичаха хората. Но в един прекрасен ден обърна гръб на всичко, разяри се — защо другите не са като мен, защо са по-лоши, а не по-добри от мен? То ако всички бяха като Дата или като Магали Зарандиа, който го беше възпитал, за какво още би могъл да мечтае бог на небесата и хората на земята? Но не става така.

Какво да се прави, трябва ли заради това да се лютиш така, да отритваш хората и да се отвръщаш от целия свят? А пак по-рано непрекъснато се намесваше в чуждите работи, като че го тласкаше някой. И толкоз врагове си спечели заради това. Враговете, то се знае, са лошави хора, ама от това не му ставаше по-леко, а по-зле: ако те мрази добър човек, няма особено да пострадаш, а лошавият ще гледа да те умори. А Дата тогава не щеше да знае ни добрите, ни лошите, ни теглилата им. И с пълна скорост зави по друг път, и то така рязко, сякаш бе тръгнал за Сухуми, а след това изведнъж излезе на пътя за Поти. Ако знаеш какъв беше тогава, преди Мушни Зарандиа да го примири с властите! Разбира се, зло никому не сторваше, но ако пред очите му намушеха с кинжал самия свети Георгий, пак нямаше да си мръдне пръста. Аз само за ония години говоря. А светът знаеш как върви: ако аз не ти трябвам, ти пък хич не ми трябваш. Като видя народът, че Дата Туташхиа се отвръща от всички хорски нещастия и несправедливости, и той се отвърна от него. Остана в нещастието си без верни приятели, всички загуби по пътя. И още повече се разяри нашият Дата, но не можеше да се смири, не разбираше, че сам си е виновен за всичко. А разните Паташидзе и Килиа, макар да са дотам глупави, та еша си нямат, ама разбраха как да закопаят абрага и започнаха чрез свои хора да разпространяват за него хиляди небивалици, клюки, слухове. Народът на всичко вярваше. И не само вярваше, ами и други измисляше и такива работи взеха да се разправят за Дата, че да ти настръхнат косите. Затова не го теглеше към хората, затова се претрупваше с работа. Та, докъде бях стигнал?

Да, Дата разправяше:

— Беше краят на септември. Бяха изтекли осем месеца от примиряването ми с властта. Една вечер стадото се връща в селото, а нашата теличка я няма. Еле се втурна да я търси, да не би да скубе тревица край някой стобор. Не, не я откри. Тогава аз тръгнах да я търся. Намерих пастирите — казват ми, че сутринта, когато карали стадото на водопой, нашето теле го нямало и решили, че е избягало вкъщи. В чудо се видях. Зная, че седи моята Еле в кухнята с разпуснати коси, плаче и нарежда, горката. За майка ми не плака, тогава току-що я бяха отбили, за татко също не плака, беше на седем години, когато той загина. А сега плаче, облива се в сълзи. Така си е, жената без сълзи не може да живее! Как да се върна с празни ръце? Претърсих всички долове около селото, всички храсталаци и поляни, обиколих всичко на пет-шест версти наоколо. Няма и няма! Започна да се стъмва, но имаше месечина и аз продължих да търся. Като че в земята беше потънала нашата Бочолиа. Нямаше как, трябваше да се прибирам в къщи. Заварих всичко, както си мислех: кравата недоена, питата невадена от печката, Еле си скубе косите, издраскала си бузите до кръв.

— Как не те е срам! — разсърдих се аз. — Колко загуби сме имали, цялото стадо сме губили неведнъж и дваж! А сега — за едно теле! Не се е загубило, сигурен съм. Ще видиш, утре ще го намеря. Ще изляза по-рано и ще го намеря.

Все едно, че нищо не съм й казвал! Затвори се в стаята си, до сутринта стоя на колене пред иконата на свети Георгий, плачеше и се молеше. Заради нея и аз цяла нощ не склопих очи.

— Свети Георгий Илорски! — долиташе до мен гласът й. — Прости ми, че произнасям на глас твоето име, велики боже Туташха! Моля те, обърни взор към моя Дата, помогни му в нещастието.

Щом се съмна, скочих, сложих си ядене за из път, успокоявам Еле, казвам й, че няма да се върна без Бочолиа и че щом свети Георгий Илорски ни я е изпратил като добра поличба, не може да се изгуби. Бях сигурен, че ще успея, но пак започна да се здрачава, а аз не бях намерил и следа от нашата теличка.

Сега вече се убедих, че са я откраднали. Ако я беше разкъсал някой звяр, нямаше да я отмъкне на гърба си я, та тя беше вече на шест месеца. Дори най-якият вълк щеше да я отмъкне някъде наблизо, в някое закътано място, и като се насити, или ще я зареже, или ще я зарови в земята. Но колкото и да търсих, никъде не намерих следи от разкъсана теличка. Значи, я бяха откраднали. Но интересно кой би се решил да открадне нещо от мене? Тъкмо от мене… Та за мен се разправяха такива страхотии, че хората ги беше страх да си имат работа с такъв човек. Аз самият се плашех от тия приказки.

Когато се върнах в къщи, Еле беше в стаята си. А аз се мъчех да обмисля всичко. Ако са я откраднали за дамазлък, та да отгледат туташхиевска порода, за това трябва и бик — крадецът няма да я доведе при нашия, а друг такъв бик няма. Тогава защо да я краде? А може да я откраднал някой дребен крадец, без дори да знае, че тази теличка е моя? Но в такъв случай как я е откарал кучият му син, без да остави никакви следи по пътя?!

Минаха два дни. Отидохме с Еле на полето, имахме нива, засята с царевица, и мислехме кога да я оберем. Виждаме, че от гората идват жени с наръчи вършини.

— Добро утро, Дата батоно.

— Добро утро.

— Знаете ли — обажда се една, — идва човек от полицията, сигурно сте чули какво разправяше?

— Какво? — изпревари ме Еле.

— Казва, че били хванали някакъв крадец и му взели една теличка. Та, вика, ако някой от вашата клисура е пострадал, нека иде в полицията, да каже какво е телето и да си го прибере.

— Ами какво е на цвят, не каза ли? Ами не каза ли колко е голямо? — пита Еле.

Какво ли само няма да й дойде наум на една жена!

— Не, не каза, Еле — отвръща съседката.

И още дълго кудкудякаха дали човекът от полицията е могъл да каже нещо повече за телето, или не.

Жените с дървата си отидоха, а Еле едно си знае:

— Това е нашата Бочолиа! Сърцето ми подсказва.

Когато се върнахме в къщи, започнах да обмислям би ли могла нашата теличка да попадне в полицията и какво ще дири там. Но не можах да открия никакви козни. Не са я откраднали, за да ме подмамят я. Ако са искали да ме арестуват, какво им пречи, полицаите ли са им малко или казаците? Документа за помилването навсякъде го нося със себе си. Възможно ли е наместникът внезапно да е отменил решението си? Пък и братовчедът Мушни няма да допусне да се стигне дотам. Хиляди пъти претеглих всичко, премислих го и не намерих нищо подозрително. И все пак реших — и да е моето теле, и да не е моето, в полицията няма да ида! Никаква сила няма да ме изкара оттук! За нищо на света! — Но знаеш ли какво е, когато една жена се лепне за тебе като репей и ако на всичко отгоре е сестра ти, която цял живот се молила за тебе, а сълзите, които е проляла заради теб, в никаква делва няма да се съберат? Можеш ли да устоиш и да не трепнеш? А Еле не се успокоява, не ме оставя на мира: „Върви, казва, върви! Ако загубим Бочолиа, пак ще рухне нашият дом, нашето семейство, няма вече да имаме свое стадо…“ Какво ли само не й обещавах, как ли не я уговарях! Измислих даже, че породата се изражда, че вече не ми харесва, та ще взема да купя десетина телички от друга порода… Еле прие думите ми на нож. Тогава взех да отстъпвам — ще ида, казвам, в Ахалкалаки и ще докарам теле от нашето старо стадо, което Хацациа продаде на пастирите. Но в отговор чувам само: не, и не! Незаменима е тая Бочолиа, и толкоз! В края на краищата се скарахме. Цяла вечер не си продумахме. Станах на другата сутрин, а Еле никаква я няма. Разпитах съседите, казаха, че тръгнала пеша към полицията за телето. А пътят — четиридесет версти нататък и още толкова обратно. Отначало се ядосах — нека върви, та да й дойде умът в главата. Ала после ми дожаля. Оседлах коня и препуснах. Стигнах я, беше вече далеко. Молих я, увещавах я, едва я придумах да се върне, а аз, ща не ща, препуснах към уездното градче. Все пак бях доволен, че горката Еле няма да ходи да се унижава в полицията. По пътя изобщо не допусках, че това може да е измама.

Конят ми е добър, имаше още много време до вечерта, когато наближих полицейския участък. Скочих от коня, вързах го за едно дърво и влязох в двора. Дворът просторен, ограден от всички страни с висока ограда и с постройки. Знаех, че полицейският началник се намираше на втория етаж. Приближих се към балкона и му викнах:

— Никандро Килиа, излез за минутка, трябваш ми!

Той излезе на балкона, наведе се над перилата.

— Здравей, Дата Туташхиа! — Пък и се усмихва на всичко отгоре, мазникът му такъв. — Защо си дошъл от толкова далече, да ни видиш ли? Да не ти се е случило нещо? Да не те е обидил някой?

— Казват, че имало при вас някакво крадено теле. Искам да го видя, да не е моето.

Едва не се задави от смях подлецът. Успя само да каже:

— От тебе ли… го откраднаха?

— Откраднаха го, от мене. — И на мен самия ми стана смешно.

А Килиа се посмя и попита:

— Кога стана това?

Отвръщам:

— Преди три дни.

— Габисониа — завика той. Ела тук!

Габисониа се измъкна на балкона, изпъна се пред началника си като струна…

— Кога взехме теличката от крадеца?

— Преди два дни.

— Ами каква е на цвят теличката? — попита ме Килиа.

— Я не хитрувай, Никандро Килиа, че ти си я виждал тая теличка! Нали така? Щом си я виждал, знаеш моя ли е, или не. Или си забравил, че добичетата на Туташхиа се черни с бяла рязка… Очите сини…

— Чуден човек! — отвърна Килиа. — Виждал съм ги, разбира се. Затова те питам.

И като се обърна към Габисониа, добави:

— Мисля, че теличката е негова. Ти какво ще кажеш?

— Негова е, негова е! Точно такава е, както каза Дата.

— Е, хубаво, Дата — рече Килиа. — Върви в нашата конюшня, там е теличката. Ако е твоя, взимай я, и толкоз. Тук никой не я е измъчвал, хранена е, поена е, а ако хълбоците й са поодрани, крадецът е виновен. Как я е мъкнал, умът не ми стига! Хайде със здраве, и умната!

Огледах се. Не, не видях нищо подозрително, повярвай ми!… По двора се мотаеше конярят, край оградата дремеше един полицай. Отворих вратата на конюшнята, гледам наистина нашата теличка. Вързана за стълба с конска юзда. Позна ме, горката, замуча. Приближих се до нея, погалих я и какво мислиш? Кълна се в честта си, сините й очи се насълзиха. Е, развързах я, свалих юздата, а какво да правя по-нататък — не знам. Не бях взел със себе си въже — мислил ли съм, че ще я намеря, пък и така се бях развълнувал сутринта, че и не помислих за въже. Но се досетих да сваля колана си и да й го вържа като юлар. Тръгнахме си от конюшнята — аз напред, Бочолиа след мене, подскача, играе. Стигнах до вратата, бутнах я — не ще. Натиснах по-силно — не помръдва. Виждам, че са ме заключили отвън. Излязох от кожата си, засилих се и я блъснах с рамо. Но вратата пак не помръдва, дебела беше, здрава и, изглежда, добре я бяха подпрели от другата страна.

— Какво ти става, Дата Туташхиа? — пита от двора нечий гаден глас. — Не можеш ли да си отвориш? Нищо, потърпи, потърпи!

— Веднага отвори, сополанко! — закрещях аз. — Не съм дошъл тука игра да си играя.

— Че никой не си играе с тебе, Дата Туташхиа — в прозорчето отгоре се показа подпухналата мутра на Килиа. — Да си го знаеш! Арестуван си, престани да викаш!

— Как смееш, кучи сине, аз имам документ от наместника. И Мушни Зарандиа ще ти покаже къде зимуват раците!

— Мушни Зарандиа е далече, гони политическите! А на документа си можеш да плюеш. Не знаеш ли, че в Тифлис има нов наместник и той не отговаря за документите на предишния?

— Нито баща ти имаше съвест, нито дядо ти! — извиках аз. — И никой от вашия род не е имал от първите дни след потопа. Отде ще се вземе съвест у такъв негодник като тебе?

— От осемте коня, които бяха затворени в тая конюшня, шест открадна ти, Дата Туташхиа! От тях два бяха лично мои. Къде беше твоята съвест, когато взе от своя земляк и едноверец конете и ги продаде на турците? Това твоята съвест ли беше или на твоя баща, или на дядо ти, или на всичките ти предци след потопа?

— Не съм крал онези коне — казах аз. — Мога да се закълна. Дрънкаш врели-некипели! Влязла ти е някаква муха в празната глава! И нищо не можеш да докажеш! Всички сте от един дол дренки, какъвто е Паташидзе, такъв си и ти… Като близнаци сте. Може ли да ви разубеди човек?

В действителност Титмериа беше откраднал ония коне от конюшнята, а после ми ги подари. А пък аз бях много задлъжнял на лихваря Кажа Булава. И затова продадох конете на едни турци в Натан. Такава беше истината.

След известно време те все пак отвориха вратата и дебнешком почнаха да се промъкват в конюшнята. Бяха, струва ми се, към осем души, и всички с маузери в ръце. А аз сам срещу тях и както разбираш, нямам нищо, освен ремъка, с който бях вързал теличката. Вярно, ако бях изревал, както си знам, на половината от тях душичките им щяха да отидат в петите. Знам го, опитвал съм не веднъж и дваж.

— Горе ръцете! — извика Килиа, който се бе поколил на вратата.

— Добре, и краката ще си вдигна! — Да се разправям с тях беше безполезно и аз добавих: — Не се правете на тиквеници, ами донасяйте веригите, стига сте се разтакавали.

Зарадваха се като деца, засуетиха се, домъкнаха вериги, надянаха ми ги на краката и пак затвориха вратата след себе си.

Останах в конюшнята до вечерта. А като се стъмни, тихичко ме изведоха оттам и право в кабинета на Килиа. Когато се качвахме по стълбата, думичка не пророниха, само си шепнеха, изглежда, ги беше страх никой да не разбере, че съм арестуван. А и вече се бях досетил, че този номер с теличката не може да го измисли такъв идиот като Килиа. Ала сърцето ми подсказваше, че ще се измъкна и ще си отида. Ти знаеш, предчувствието не ме излъга. Не само че си отидох, но и теличката си отведох. Така свърши тази история, но кой бе откраднал нашата Бочолиа и кой забърка цялата тая каша, и до ден-днешен не зная. През последните десетина години взех да виждам зор. Изглежда, умен човек се е заел да ме улови. Къде по-умен от мене. Като разбера кой е, ще му подаря най-добрия кон на Кавказ. Ще си удържа на думата!

Какво е ставало в полицията и как се е измъкнал оттам — за това Дата Туташхиа не обичаше да разказва. Колко години после прекара като абраг, също не мога да си спомня точно. Но тъкмо по това време чух от него тази история.

Никандро Килиа

Щом се здрачи, в полицията цъфна полковник Сахнов. Разположи се във вътрешната стая, която беше зад кабинета ми, и нареди:

— Килиа, доведете Туташхиа! Подгответе го както трябва. Ще изляза при вас, когато намеря за необходимо.

Няма що, добре се насадих! Както и да го усуквам, сух от водата няма да изляза… Според заповедта, която бях получил, Сахнов без Зарандиа уж крачка нямаше да направи. А сега действува сам. Ако стане нещо, полковникът ще изчезне в своя Петербург, душа да ми е яка, и за всичко мене ще ме дърпат. Пък ако успее Сахнов, ще си припише всички заслуги, може да подхвърли нещичко и на мене, но Мушни ще остане с пръст в устата. Вярно, той не гони много славата, но въпреки това няма да е доволен.

Но не ми се полага да разсъждавам, аз съм малък човек и трябва да изпълнявам заповедите на Сахнов. Една от тях не можах да разбера веднага — Дата Туташхиа не е гимназист, за какво да го подготвям? И направо попитах полковника. Отговори ми:

— Ударете му петнайсет тояги!

— Защо, господин полковник?

Екна такъв гръмогласен смях, че стените затрепереха. То се знае, глупаво беше да питам, нима сам не разбирах… Но се изпуснах, защото, ако Дата ни се изплъзне от ръцете, то на Сахнов той може би няма да успее да си отмъсти, но ще си го връща не само на мен, но и на децата ми. Премълчах си. Излязох от стаята и изпратих полицаи да доведат Туташхиа.

Петнайсет тояги? Моля, както желаете. Но аз знаех и кътните зъби на моите хора. Кой ще се реши да вдигне ръка върху Дата? Имам един глупак, Мангиа, по-глупав от него няма да намериш на света, но и той ще схване, че всеки удар, нанесен на Дата, ще му струва живота. Колкото удара, толкова присъди.

Доведоха го. Стои и ме гледа, дума не продумва. Можеш ли разбра какво е замислил, мерзавецът такъв?

— Съборете го! — заповядах аз.

Петима полицаи се нахвърлиха върху Туташхиа. Но в миг всеки получи по един юмручен удар, като бонбон — кого където свари цапна, — и моите хора застинаха като на парад.

— Съборете го! — извиках пак, не бях на себе си от злоба.

— Не се приближавайте! — спокойно каза Дата.

После погледна пръчките, сам легна на пода и се обърна към моите хора:

— Ти си Сабагуа, ти си Толуа, ти си Мангиа, ти си Чилориа, а ти си Габисониа.

— Започвайте! — наредих аз. — Всеки по три удара. Ще станат точно петнайсет.

Трябва да кажа, че хората ми не се стараеха особено. Наистина яростно замахват, пръчките свирят във въздуха, ама удрят лекичко, съвсем не така, както бе прието да се бие. Абрагът лежеше, без да мръдне, гледаше ме в упор, не пророни нито дума, нито звук.

И изведнъж се отваря вратата и полковник Сахнов застава на прага и се развиква така, като че бият него, а не безмълвния Дата Туташхиа.

— Какво става тука!? Прекратете тази варварщина! Кой ви е дал право?! Идиоти! Кретени с кретени! Марш навън! Килиа, изгони тия людоеди! Всички зад решетката!

Аз се досетих веднага какъв театър разиграва, не ми е за пръв път… Но хората ми приеха всичко за чиста монета. Щом чуха този вик, захвърлиха тоягите и като се блъскаха един друг, в надпревара побягнаха от кабинета.

— Станете, моля ви — каза полковникът с такъв тон, сякаш всеки момент щеше да поиска прошка.

Туташхиа стана.

— Свалете оковите му!

Извиках Мангиа и му заповядах да изпълни заповедта на полковника. Мангиа взе оковите и излезе.

— Моля, елате с мен, господин Туташхиа — каза полковникът, отправяйки се към вътрешната стая. И пак се обърна към мене: — Може ли така да оскърбявате човека? С пръчки!

Излизаше, че аз съм измислил всичко това, че аз съм виновен за всичко. Но Туташхиа не е глупак като полковника, видях, че той прекрасно схвана каква е работата.

Седнахме по местата си. Извадих листове, за да водя протокол на разпита. Гледам полковника, чакам да започне.

— Познавате ли братята Чантуриа? — внезапно попита Сахнов.

Братята Чантуриа бяха абраги и всички го знаеха.

— Кои Чантуриа? — запита на свой ред Туташхиа.

— Разбойниците.

— Не, не ги познавам.

— Познавате ги, познавате ги! — зае се да го уверява полковникът. — Кажете в какви отношения сте с тях?

— Но аз не ги познавам! — заинати се Туташхиа.

И той беше упорит и шмекер, не падаше по-долу от Сахнов. Половин час единият повтаряше „познавате“, а другият — „не познавам“. А аз всичко записвах в протокола — какво да се прави, длъжността ми е такава. Полковникът, разбира се, нищо не постигна и замълча. Като помисли малко, каза:

— Добре. После ще си поговорим за това. А сега чуйте какво ще ви кажа. По милост на наместника ви бяха простени всички престъпления, които сте извършили по-рано. Така е. Но документът ви губи сила, ако се провините в каквото и да било. И тогава ще ви съдят за всички престъпления, а те са толкова много, че делото ви няма да се побере и в най-дебелата папка. Бесилката е единственото, което ви чака. Известно ли ви е това?

Туташхиа не отговори.

— Достатъчно е да се докаже, че съществува престъпна връзка между вас и братята Чантуриа, и бесилката ви е сигурна.

— Не ги познавам! — за кой ли път повтори Туташхиа.

Полковникът поклати глава, сякаш съжаляваше за упорството му, и като се обърна към мене, заповяда:

— Да се повтори!

Отново извиках своите полицаи.

— Напразно е всичко това — каза Туташхиа. — Нищо няма да постигнете.

— Ще постигнем, ще постигнем! — обеща му полковникът. — Започвайте!

— Килиа — Туташхиа се обърна към мене на мегрелски. — Твоят полковник, както виждаш, не е от най-умните, гледай да не си изпатиш и ти заради глупостта му. Братята Чантуриа, както виждам, нямат нищо общо с тази работа. Какво иска той? Нека го каже направо, няма какво да си играе на криеница с мен, схващаш ли?

— Набийте го както трябва! — извика Сахнов и ме повика с пръст — искаше да му преведа думите на Туташхиа.

В този момент пак засвириха пръчките. Но на Сахнов, изглежда, не му хареса как работят моите полицаи. Той скочи от мястото си, изтръгна пръчките от ръцете на Габисониа и сам се залови за работа. У-ха! Пушилка се вдига! Би го, докато се умори. Туташхиа не помръдна. Полковникът си пое дъх и се отпусна в креслото, като ме накара още веднъж да повторя онова, което бе казал Туташхиа. После даде знак на полицаите да си отиват и отново потъна в размисли. Дълго седя така, сякаш си блъскаше главата над нещо. Дори бе прикрил очите си с ръце. Аз, грешният, вече взех да си мисля дали не е заспал моят полковник. А Дата Туташхиа лежи на хълбок и го гледа така, сякаш пита: каква ли глупост още ще измъдрят тия двама дърдорковци?

И какво мислите! Позна! Ние, разбира се, измъдрихме още една глупост.

— Седнете! — разнесе се гласът на полковника. — Тук! — Той посочи един стол.

Туташхиа стана, но така неохотно, като че му беше много по-приятно да лежи под пръчките.

— Значи, не познавате Чантуриа?

— Не, не ги познавам.

— Да речем, че е така. Но за нас съвсем не е необходимо да ги познавате. Бихте ли могли, да речем, да се запознаете с тях?

— Бих могъл. Но те хич не са ми изтрябвали.

— Няма значение. Важно е, че на нас ни трябват. А на вас ви е нужна свобода и собствен дом. Така ли е?

Туташхиа само сви рамене — санким не знам какво ми е нужно.

— Помогнете ни да арестуваме или да убием братята Чантуриа. Или вие ги убийте. Тогава няма да ви заплашват никакви неприятности, включително бесилка.

Туташхиа се разсмя, зарадва се, проклетникът, че е накарал полковника да открие картите си. Ама па и той го каза — бесилката, значи, била неприятност.

— Нищо няма да излезе от това, господин полковник — бавно отвърна Туташхиа.

— Ще излезе, ще излезе — пак запя своята песен Сахнов.

Такъв твърдоглавец като него никъде не бях виждал. Ще излезе! И толкоз… Главата си режа, че Туташхиа за такава работа няма да се хване. Пък и да се хване, Чантуриа не стрелят по-лошо от него и умът им не сече по-зле.

— Откъде сте толкова сигурен, господин полковник? — попита в този момент Туташхиа.

— Ударете му десет тояги! — обърна се към мен Сахнов. — А после ще му обясня откъде.

И пак се втурнаха полицаите с пръчки, и всичко започна отначало. Не се стараеха много, ала все пак тоягите са си тояги, пък и каква порция!

Като си свършиха работата, полицаите си отидоха. Сахнов заповяда на Дата да седне на стола.

— Сега чуйте какво ще ви кажа. — Сахнов се замисли и ми даде знак, че не е необходимо да записвам повече. И се обърна към Дата: — Нима не разбирате, че хората най-после разбраха какво представлявате. И ако по-рано са ви подпомагали, сега са ви врагове. А порасналите деца на ония, които сте ограбили и убили, сега няма да пропуснат възможността да стрелят в челото ви от засада.

— Но това е лъжа! Никому не съм навредил, не съм правил никакви злини и не съм замесен в нито едно убийство!

— Кой ще ви повярва! — закрещя Сахнов и започна да излива наведнъж всичко онова, за което на времето бяхме разпространявали слухове и което народът беше измислил допълнително. В Луци — всички го знаели — изклал цялото семейство Тодуа, в Мартвили убил двама разбойници — Медзвелиа и Гомелагдиа, а на друго място изнасилил четири моми… Сега даже не мога да си спомня всичките му зулуми.

— Всичко това е лъжа — каза Туташхиа. — Знам какво се говори. Но в тия приказки няма капка истина.

При тези думи Сахнов избухна в смях:

— Горкичкият! Гледай ти как го били оклеветили!

Какво да приказваме, до три часа след полунощ се проточи тая дандания. Дата Туташхиа май започна да се поддава, по-сговорчив взе да става, по-мек. Но виждах, че хитруваше, кучият му син, как само хитруваше!

А Сахнов си знаеше своето.

Тежко ви е положението, много тежко — казваше той. — Най-преданите ви приятели се отвърнаха от вас, не е ли така? Отказаха да ви помагат и да ви укриват. Прекрасно знам това. Сега сте сам и няма къде да се подслоните. Обречен сте, можете да ми повярвате. Ако останете на свобода, все едно, ще ви убият враговете ви, за да си отмъстят. А ние нямаме право да подпомагаме убийства и престъпления, до каквито би довело освобождаването ви. Следователно нямаме право да ви освободим. А щом нямаме право да ви освободим, значи, трябва да ви съдим за престъпленията ви. И резултатът е един — бесилка. Трябва да разберете, че имате само един изход — да постъпите на служба при нас. Тази служба ви дава неприкосновеност — враговете ви няма да се осмелят да ви докоснат, защото им е добре известно какво ги чака за убийство на наш човек. Помислете си какви перспективи ще се открият пред вас — заплата, благополучие, награди и служебни успехи. Вие трябва да решите сам — или затвор и бесилка, или свобода и преуспяване. Не може да има съмнение какво ще избере един разумен човек. Съгласете се, че логиката е на моя страна, но не само логиката — на моя страна е нещо по-важно от всякаква логика, на моя страна е силата. Силата на могъщата, на най-великата на земното кълбо Руска империя… Вие или ще се подчините на тази сила, или ще загинете… Разберете, този път искаме от вас съвсем малко. Доставете ни братята Чантуриа, живи или мъртви. Само толкова. А за това, освен благодарност, ще получите възнаграждение три хиляди рубли в злато.

Възцари се тишина. Така хубаво говореше полковникът, че аз даже се ядосах, дето тоя мерзавец толкова се опъва, не разбира каква полза има от тази работа.

— Не ми давайте зор — каза Туташхиа. — Човек не може да се заеме с такава работа, без да си помисли.

Полковникът едва се сдържа да не извика от радост и очевидно реши, че трябва да го натиска, да не го оставя дъх да си поеме.

— Няма нищо за мислене — решително каза той. — Всичко, което ви казах, вече е претеглено и обмислено преди нашата среща. Нямам възможност да чакам повече, в Петербург ме чакат неотложни работи. Затова всичко трябва да се реши сега, за да успея да дам нареждания, а сутринта да замина.

Полковникът измъкна от джоба си часовник и тракна капачето.

— Чакам точно две минути!

След като двете минути изтекоха, Сахнов прибра часовника и започна да събира книжата от масата, давайки си вид, че има намерение да си тръгва.

— А колко време ми давате? — едва чуто попита Туташхиа.

— Десет дни… Най-много — две седмици.

— Ами ако нищо не стане?

— Ще стане, ще стане — отново заповтаря Сахнов и аз си помислих, че май пак ще трябва да викам полицаите.

— Е, добре, съгласен съм, щом е така! — отрони Туташхиа.

Тогава да оформим всичко, както му е ред — забърза Сахнов.

Той започна да пише на отделен лист, изброявайки всичко, което трябваше да изпълни Туташхиа и в какъв срок, като в същото време посочваше по каква алинея и какъв параграф ще бъде даден под съд, в случай че не изпълни онова, което му е възложено. Това беше обикновена разписка, която Туташхиа трябваше да подпише. Като свърши да пише, Сахнов попита Туташхиа:

— Ще можете ли да го прочетете?

— Ще мога.

Туташхиа придърпа към себе си листчето, написано от полковник Сахнов, и бавно започна да го чете. Държа го пред себе си поне половин час. После каза:

— Обмислих всичко. Две седмици няма да ми стигнат. Както искате. Най-малко месец и половина. Дайте да го препишем пак.

Виж го ти какво измислил този нехранимайко! Веднага разбрах накъде клони. Значи, да не останат никакви съмнения у Сахнов, да смята, че работата е опечена — примамили сме на своя страна Туташхиа, и толкоз! Искаше да остави впечатлението, че наистина се съгласява.

Виждах аз, че абрагът хитрува, че иска да ни прати за зелен хайвер, но на Сахнов едно му трябваше — да подпише документа. Захвана да го убеждава: че малко ли са две седмици, къде повече от това? Туташхиа си знае своето — месец и половина, и нито ден по-малко. Едва не се сдърпаха. Но Сахнов почна да отстъпва, предложи отдолу, на същия лист да напишат забележка, че срокът, на изпълнението е удължен и да се подпишат двамата. Туташхиа се наежи, накара го да препише целия документ, пак чете беловата сто пъти. Но в края на краищата подписа. С това приключи всичко и те си определиха явка след една седмица. Когато излизаха от кабинета, успях да пошепна на полковника, че абрагът ще ни метне. И какво мислите, тъй ми се облещи с рибешките си очи, от злобни по-злобни, като че не Туташхиа, ами аз се подигравах с него и се канех да го оставя с пръст в устата.

Излязохме на двора. Туташхиа ни накара да му изведем телето, качи се на коня и дим да го няма.

Право да ви кажа, повече не го видях.

На другата сутрин полковник Сахнов ми втълпява до втръсване какво да правя с Туташхиа, когато бъде свършено е братята Чантуриа. И замина с файтона си за Поти.

Седмицата се изтърколи бързо, дойде време да тръгвам на среща с Дата.

Но аз не съм такъв глупак, разбирам какъв подарък може да ми приготви той за тоягите. Никому не се умира! Изпратих един преоблечен полицай, а аз се скрих в храстите. Седя и чакам. Ето го, иде моят полицай, приближава се до уговореното място — никого няма. Огледа се, видя до моста някакъв малчуган на около осем години, а до него дисаги. Полицаят стои и чака да се зададе Туташхиа. После попита малчугана:

— Ти какво търсиш тука?

— Туташхиа ме изпрати — отвърна момчето. — Трябвало да се срещне с някого.

— С мене — отвръща полицаят. — Какво ти каза да предадеш?

— Помоли да ви предам тия дисаги.

— Защо?

— За да ги дадете на Никандро Килиа.

Когато в храстите развързахме дисагите, видяхме, че в едната торба имаше кокошка, а в другата — пуйка.

С това се свърши всичко.

Но какви ги забърка после тоя подлец Туташхиа — нямам сили да ви опиша. Всичките му предишни злодеяния са играчка в сравнение със сегашните. Правеше всичко така, че да не остави никъде следа. Но можете да ми повярвате, че откакто отново стана абраг, всички палежи, убийства и насилия, колкото са станали в Грузия, са негова работа. Това ви го казвам аз, Никандро Килиа!

Мина всичко на всичко месец оттогава и ето го, пристига от Кутаиси губернското ми началство заедно с някакъв офицер и ми заповядва да му предам работата. Пестник под носа вместо длъжност!

Аз, разбира се, веднага отидох в Тифлис при Мушни Зарандиа. Като ме видя, той така се разяри, сякаш горещи главни се посипаха от устата му. Два часа ми крещя, магаре съм бил. Реших, че ми е спускана работата и се развиках и аз:

— Заради вас си загубих мястото! Заради вас децата ми ще гладуват! Вие нагласихте всичко, вие го поправяйте, че иначе ще ви покажа къде зимуват раците!

— Какво ще ми покажеш — разсмя се Зарандиа. — Кажи ми го, не ме измъчвай!

— Твоята жена, Мушни батоно, май че и сега носи ония обеци, дето й ги подариха евреите? — попитах аз.

Зарандиа ме повика с ръка.

— Ела тук, Килиа — поде той. — Седни до мен.

Отвори огнеупорния шкаф, дълго рови там, докато не извади някаква хартийка. Сложи я пред мен и рече:

— Ти, разбира се, си един нагъл идиот. Но, струва ми се, можеш да четеш. Я прочети какво е написано тука.

Това беше разписка, заверена от нотариуса. В нея се казваше, че Мушни Зарандиа е върнал обеците на евреите точно седмица след като те ги били поднесли на жена му. Виж го ти! Чак се вцепених от изненада. Можете ли да си представите колко години Мушни се държа с мен така, сякаш ми е благодарен, че не съм донесъл за този подкуп. А аз смятах, че го държа в ръцете си и всеки момент мога да го накарам да играе по свирката ми и да прави каквото ми изнася! И изведнъж какво излиза?! Едва не откачих от досада и яд и се развиках колкото ми глас държи:

— Ти, Мушни Зарандиа, си мислиш, че си се изплъзнал от ръцете ми, така ли? Няма да го бъде! Знай, че бедата на децата ми ще се стовари върху твоята глава! Всеки ден ще пиша доноси срещу тебе, ще ги изпращам до всички инстанции… Че Мушни Зарандиа е крадец, че Мушни Зарандиа взема подкупи, че Мушни Зарандиа е враг на царя и престола! Знам, никой няма да повярва, но целият ще бъдеш в кал — така ще стане! Ако не ми върнеш мястото!

Мушни Зарандиа ми се изсмя, в лицето.

— На какво си способен — каза той — знам и без тебе, Килиа. А сега мирувай малко. Постарай се да се опомниш. Ще приема един човек, а после ще поговорим.

Той позвъни, влезе един посетител и те дълго говориха по служба.

Аз през това време наистина дойдох на себе си, не че се успокоих, но се опомних и бях готов да си блъскам главата в стената, че надрънках толкова дивотии.

Наведох глава, седя и ме е страх да помръдна.

Като изпрати посетителя, Зарандиа измъкна от бюрото си още един лист и ми го подаде.

— Препиши го — каза той, — остави ми го и си отивай. Ще си починеш някой и друг месец, а после ще видим какво ще правим с теб.

Започнах да чета и не вярвам на очите си!

Представете си, той написал от мое име обяснение до министъра с молба да ме остави на служба. И как го написал!

— Не мисли, Килиа — каза той, — че си ме наплашил и аз правя това от страх. Не ме е страх от тебе, повярвай ми! Но към теб се отнесоха несправедливо и като човек аз съм длъжен да ти се притека на помощ. Разбира се, ти не си особено умен, но не си рушветчия, не крадеш държавата, верен си на царя и отечеството. Познаваш си добре околията, заслужаваш си мястото. Препиши обяснението и си заминавай.

И какво мислите? След два месеца отново бях полицейски началник.

Та затова казвам, че Мушни Зарандиа беше хитрец, ала добър хитрец. Добър човек! Сигурно и вие сте се убедили, че съм прав. Трябва да се живее само така, както живя Мушни!

Трета част

Низвергна Туташха дракона на земята, заби копието си в огнедишащата му паст и го обезглави. И като видяха това, възрадваха се ония малцина на брой, но силни духом, що тайно следваха поученията на Туташха, понеже съзряха в негово лице своя избавител.

Но подобен на феникс бе драконът и вместо една глава израснаха седем. И всичките седем глави пак ги отсече Туташха. Рукна от тях кървав поток и препълни реките. Излязоха те от бреговете си и отнесоха всичко, сътворено от предците. Не останаха на земята орачи и нямаше кой да сее и да оре. Започна клане и братоубийство, че всички хора бяха зли и неправедни, убиваха безразборно и безсмислено, защото не разбираха предназначението на човека на земята и бяха обзети от жажда да превърнат света в пепелище. Всекиго мразеха и не знаеха какво друго да искат, освен кръв и смърт. И се оправдаваха с примера на Туташха. Казваха, че той също тръгнал с меч срещу дракона, че възжелал със силата на своя меч да надмогне драконовата сила. Ала драконът не загина, а стана седем пъти по-голям, защото вместо отрязаната глава му израснаха седем и седем пъти по седем се умножи злото в света. И като видя това, изпадна в отчаяние светлият юноша Туташха, защото разбра: никой, освен самия човек, няма да спаси човешкия род.

И реши тогава Туташха от дух всеобхватен и всемирен да се превърне в човек.

И тогава в замислите си той бе вече бог.

Граф Сегеди

Колкото и странно да изглежда, факт е, че умните хора са голяма рядкост във всички времена. При монарсите, президентите и канцлерите тяхната малобройност е съвсем очевидна и представлява истински проблем. Но още по-тягостен и неразрешим проблем са ограничените хора. Те са най-голямата беда на човечеството.

Отдавна е забелязано, че за достойни и призвани да управляват държавата се смятат най-вече хора с посредствен интелект и нищи духом. С изумителна енергия и настойчивост се устремяват те нагоре и най-усърдните от тях успяват да достигнат целта, тоест да вземат в свои ръце юздите на властта. Много съм размишлявал за причините на техния успех. Мисля, че няма да сгреша, ако кажа, че първопричината тук е маниакална: когато човек сляпо, фанатично вярва в превъзходството си над другите, тогава всяка негова постъпка е безсрамно смела. Известно е, че нахалството превзема крепости, но то не е достатъчно, за да се задържи завоюваното. Потребен е ум, способност да се анализира и обобщава, необходимо е творчество, което в дадения случай е изключено — нали говорим за ограничени хора. Завоюваните крепости твърде бързо се изплъзват от ръцете на онези, които са ги завоювали, и тъкмо поради това „най-голямата беда на човечеството“ придобива хроничен характер. От оногова, който поне веднъж и макар за кратко време е бил на висока длъжност, се страхуват всички без изключение — той знае прегрешенията на другите, а съгрешилите са принудени да поддържат подхлъзналия се. Малобройността на умните хора е също хронично явление и затова най-често мястото на един ограничен се заема от друг ограничен. Онези пък, които заемат още по-високи длъжности, предпочитат да оставят на старото място познатия им грешник, отколкото да сложат там умен човек, от когото не знаят какво могат да очакват. Загубвайки едно кресло, ограниченият обикновено сяда на друго, още неудобно. И така продължава всичко, докато той не предпочете да се оттегли, за да прекара старините си на село, да отглежда аспержи, или не отиде на оня свят. Неговата продължителна дейност ще остане като тежко бреме върху плещите на народа и държавата. Но лошото е там, че докато удари часът да си отиде един маниак, се появяват и стъпват на краката си други, подобни нему, маниаци. Това е безкрайна верига, не отделни печални случаи, а непрекъснат процес, в който няма междини. Такъв е проблемът със сивите, ограничени хора, именно сивите и ограничените, защото откровените, неудържимите кариеристи, представляват вече друга категория.

Положението, създадено около „Киликия“ и събитията, станали след като Дата Туташхиа повторно стана абраг, могат великолепно да илюстрират както дейността на хората с посредствен интелект, така и поведението на един умен човек, но за мен тези събития са важни преди всичко заради онова влияние, което оказаха върху собствените ми възгледи, дейност и съдба.

Но преди да пристъпя към своя разказ, искам да изложа още едно съображение. В зрялата си възраст хората, както неведнъж ми се е случвало да наблюдавам, строят отношенията си с другите по стереотип, изграждан с години. Формирането на стереотипа започва от момента на раждането и завършва към двайсет — двайсет и петата година. През следващите години формираният вече стереотип само се усъвършенствува, шлифова или се разчленява на подстереотипове и този завършителен процес продължава през целия останал живот. Аз съм усвоил например такъв стереотип: непременно да давам милостиня на някой просяк. Но на какъв просяк, при какви обстоятелства да давам и при какви не? И ако давам, то колко? Всичко това са вече разклонения на първоначалния стереотип. Още в ранна младост в съзнанието ми бе създаден стереотип: да се обличам така, че да не привличам вниманието на околните. По-късно се въоръжих с подстереотипове, отговарящи на вкусовете на различни обществени кръгове, и започнах да варирам облеклото си. Едновременно с разчленяването на различните стереотипове и подстереотипове в съзнанието ми се развиваше моят характер, изменяше се психиката ми. Разчленяването на стереотиповете на моето поведение и постъпки започна през годините на учението ми зад граница и през първите години в секретната служба и продължава и досега. Образно казано, колкото пъти срещах просяци, толкова пъти се обогатяваше с нови разновидности стереотипът на моето отношение към тях. Колкото светски и делови визити е имало в живота ми, толкова пъти съответният стереотип ме е карал да обмислям подробностите на тоалета си и по този начин да създавам нов подстереотип на своето поведение. Но основното — нека го наречем стимул, импулс, потребност — оставаше неизменно: аз трябва да дам милостиня на просяка и не трябва да дразня с облеклото си другите хора. Стереотипът — това е преди всичко плод на взаимодействието между вродените човешки качества и средата. Съвкупността от стереотипове определя отношението на човека както към средата, така и към собствения му духовен свят. По такъв начин, ако стереотипът е предварително изработен метод на взаимоотношения с определено житейско явление, то принципът на общуване с целия свят разкрива както истинското отношение на човека към всичко на света, така и същността на душата му. Говоря донякъде опростено, но моята цел е да разгледам и изясня последиците от една възникнала ситуация, а не самата ситуация в причудливата логика на нейните събития, чиито последици и резултати ми остава само да констатирам. Затова ще се огранича с казаното дотук и ще премина към повествованието.

Полковник Сахнов, като мнозинството свои колеги в борбата за преуспяване и власт, се бе разположил в крепост, превзета от друг. Този друг бе негово височество великият княз. Сахнов седеше непоклатимо на подареното му кресло и комичността на положението се състоеше в това, че на всичко отгоре той бе член на извънредния съвет на министрите. Всяка стъпка против Сахнов се разглеждаше като действие против августейшото семейство и неприкосновеността на полковника се смяташе за гарантирана, въпреки че и министерството на вътрешните работи, и шефът на жандармерията се отнасяха към своя подчинен твърде сдържано. Сахнов прекрасно разбираше с какво удоволствие биха се отървали от него и отговаряше на началството си с открита неприязън. И тъй като най-добрата отбрана е нападението, то Сахнов не само мечтаеше за портфейла на началника на жандармския корпус, но и полагаше енергични усилия да го получи.

До момента, когато Дата Туташхиа отново стана абраг, ние бяхме успели да умирим пет банди от по двама или повече души; четири банди бяха останали с по един човек; четиринадесет души от умирените бяхме завербували и с техни ръце унищожихме осем абраги, които не поискаха, да се покорят; останалите абраги — четирима-петима на брой — се намираха пред прага на гибелта; бяха разкрити около двеста укриватели на разбойници и абраги, не по-малко от една четвърт от тях се съгласиха тайно да ни сътрудничат. Освен това разполагахме с прекрасно разклонена и добре законспирирана мрежа за разпространяване и събиране на слухове. Разходите за осъществяването на тази операция не превишаваха осем-десет хиляди — една нищожно малка сума, в която влизаха както пътните, пощенските и телеграфните разноски, така и издръжката на агентурата, с една дума, всичко. Благодарение на настойчивостта и влиянието на полковник Сахнов нашият опит скоро започна да се практикува в цялата империя. Според замисъла той трябваше да обслужва най-разнообразни интереси на държавата и престола. За времето си това беше грандиозна новост. Доколкото ми е известно, тайните полиции на европейските държави тогава не разполагаха с подобни служби със специално предназначение. За единствен създател на „Киликия“ — на теоретичните й основи и практическото им претворяване — и в министерството, и в дворцовите среди, се смяташе Сахнов. Той се чувствуваше като победител; излишно е да говоря за възможностите, които се откриваха пред честолюбието му.

Макар че самоволният му опит да привлече Дата Туташхиа завърши плачевно, Сахнов остана ръководител на „Киликия“ и неизменно получаваше от нас редовни рапорти за хода на работата. В отговор ние също така редовно получавахме от него инструкции, които без изключение дублираха вече осъществени от нас операции. Дори най-незначителна нова идея не можеше да се открие в тях. Веднъж, когато бях в Петербург, успях да си изясня как се съставяха тези инструкции. Получавайки поредния рапорт за успешното завършване на някоя операция, Сахнов веднага написваше писмо до нас, в което нареждаше незабавно да решим същата тази операция, за чието завършване току-що бяхме доложили. Това писмо той показваше на помощник-министъра или на самия министър и запечатаното писмо се изпращаше в Тифлис. Убедих се също, че полковникът според силите си петнеше служебната ми репутация, както и тази на Зарандиа. Докато бях в Петербург, не споделих с никого това откритие, но като се върнах в Тифлис, разказах всичко на Мушни.

— Какво мислите по този въпрос, Мушни?

— Това трябваше да се очаква, ваше сиятелство.

— Докато ние с вас заемаме своите места, Сахнов ще живее със страха, че може да протестираме. Ако предявим претенции за авторство на „Киликия“, той ще бъде принуден да спори, да доказва, да се оправдава. Ще възникне съмнение относно неговите заслуги. Той няма намерение да се откаже от честта да бъде автор на „Киликия“ и ще направи всичко възможно, за да използува нейния успех за своя изгода. Няма да се спре пред нищо, това не подлежи на съмнение.

И досега не смятам, че борбата на полковника с нас беше обмислена и планомерна. По-скоро го ръководеше инстинктът за самосъхранение — той си бе присвоил плодовете на чужд труд и страхът да бъде разобличен и осмян не го напускаше нито за миг. Хрумна ми, че не би било лошо да го уверим, че нямаме никакво намерение да установяваме кой е истинският автор на „Киликия“. Казах това на Зарандиа.

— Полковникът очаква да бъде разобличен, графе — усмихна се Зарандиа. — За него това се е превърнало в натрапчива идея, дори психиатър с нищо не би могъл да му помогне. В какъвто и вид да му поднесете вашата мисъл, той ще ви заподозре в коварство.

— Какво да правим?

— В момента не виждам такъв ход, който той да не приеме като покушение върху реномето си!… Но не трябва да забравяме, че имаме работа със Сахнов, а от него, както благоволихте веднъж да забележите, може да се очаква всичко — и някоя глупост между другото.

— Остава ми пасивността, такъв ли е съветът ви?

— Да, ваше сиятелство.

— Така да бъде — казах аз, разбирайки, че Зарандиа е решил да изчака, докато ябълката падне сама. Друг изход наистина не се виждаше. — Върху това трябва да се помисли. И ви моля да не предприемате нищо без моето съгласие.

— Честна дума!

Разговорът ни завърши, но Мушни Зарандиа не си отиваше и изглеждаше потънал в размишления. Мина доста време, докато той вдигна глава и ме погледна право в очите.

— Вие благоволихте да кажете, че трябва още да се помисли. Бих искал да уточните в какво направление трябва да се мисли — само как да не позволим на Сахнов да предприеме нещо сериозно против нас или и как на полковника да му поверят, да речем, надзора върху държавните мелници или публичните домове?

— Значи, имаме и избор? — аз се разсмях, тъй като въпросът на Зарандиа излизаше далеч извън границите на нашите възможности и компетентност.

— Зависи как ще се стекат обстоятелствата, ваше сиятелство.

— Но на какво се базираме?

— Единствено на интересите на империята и престола! Както винаги. Да дадем възможност на Сахнов да стане шеф на жандармерията, ще бъде грешка, която може да се превърне в трагедия за империята. Това би било акция, насочена към подриване на държавните интереси. Убеден съм, че е така, и отговарям за думите си единствено аз.

Мушни Зарандиа се сбогува и напусна кабинета, без да дочака отговора ми.

Внезапно открих, че за пръв път през дългогодишната си служба — съвсем неволно и незабелязано за самия себе си — бях встъпил във взаимоотношения, които засягаха служебното ми достойнство. И с кого? Със свой подчинен! И за мен, и за Зарандиа полковник Сахнов беше преди всичко висшестоящо лице и чак след това човек с определени достойнства и недостатъци. Всяка тайна постъпка или помисъл, насочени срещу него, можеха да бъдат таксувани като нарушаване на професионалната етика, което беше почти равносилно на нарушаване на клетвата. Безспорно действията на Сахнов заслужаваха порицание и осъждане, но за това бе необходим моят или нечий друг писмен рапорт, изпратен според съответните правила до съответните инстанции, които да го изучат и да благоволят или да не благоволят да решат въпроса. Почувствувах, че Мушни Зарандиа има намерение да се бори против Сахнов с непозволени от субординацията средства… Мое пряко — и при това неотложно — задължение беше да искам от него писмено обяснение, да му наложа наказание, ако бъде необходимо, и да доложа на началника си за всичко, което се бе случило. Такъв беше редът и не можех нито да си представя, нито да допусна нещо друго. Така и смятах да постъпя, но нещо ме възпираше. Навярно това — размишлявах аз, — че вече бях се поддал на влиянието на своя подчинен и се страхувах да призная собствената си вина. Възстанових мислено цялата верига на взаимоотношенията между Сахнов и Зарандиа, припомнях си всички свои беседи с Мушни — не, не бях го подстрекавал към действия против Сахнов, не бях го тласкал, дори прикрито, към това, бях го помолил само да помисли не ни ли заплашва нещо… Това беше всичко, но нямах желание да накажа Зарандиа.

… А не би ли могъл той (мисълта ми изведнъж потече в друга посока) да използува нашата последна беседа против мене? Можеше! Достатъчно бе да подаде рапорт до министъра или до самия Сахнов — и би трябвало да доказвам, че не съм въвлечен в някоя мръсна история. Посегнах към перото, но не можах да напиша нито ред, нещо повече — едва сега, с перото в ръка и листа пред себе си, окончателно разбрах, че няма да предприема нито крачка против Зарандиа, защото не искам! И това беше вече компромис. Един от най-важните стереотипове на разбирането ми за служебен дълг се пукна като сапунен мехур пред очите ми, и то без ни най-малка съпротива от моя страна. Очевидно тогава се появи първата пукнатина в моето съзнание и в представите ми за духовните ценности.

Защо?

Дълго размишлявах над това. Никога не бях се страхувал от Сахнов. Моето влияние и моите заслуги ми бяха сигурна защита. Освен това бях заможен и една оставка не ме изхвърляше от живота на висшето общество. Бях ли попаднал под влиянието на Зарандиа? Казвам със сигурност: много почитах този човек, но предпазливостта към него никога не ме е напускала. Нямаше съмнение — стереотипът, за който говорих, бе престанал да действува…

Точи Микашавриа

По времето, когато станах абраг, другите се помиряваха с правителството и се връщаха при семействата си. Имах двама братовчеди по майчина линия, абрагите Чантуриа, и се скрих при тях. Тогава карах петнайсет. Защо трябваше да стана абраг, вече съм ви разказвал, няма да го повтарям.

Същата година отново забягна и Дата Туташхиа. Дойде в Мухурските планини, намери ни… Говоря, разбира се, за братовчедите си, на мен гледаха още като на дете — притрябвал съм им!… Отпратиха ме, не помня за какво, а те се изприказваха на воля. Когато се върнах, Дата вече го нямаше. Много по-късно научих за какво бяха говорили и защо той отново бе станал абраг. Дата бе казал на братовчедите ми: „По кои пътища ходите, къде се криете и какво правите — не знам и не искам да знам. Но ако стане нещо с вас — нямам пръст в тая работа. Запомнете го.“

Горите в Мухурските планини са такива, че и сто абраги да се скрият, няма да знаят един за друг. Защо да се махаме оттук? И Дата Туташхиа не си отиваше — имаше някаква работа. Може би чакаше някого?… Рядко се съглеждахме един друг, и то отдалече. Така си живеехме.

Трудно е да си абраг дори ако никой не може да те залови и си намерил такова място, че не могат да те открият. Безделието те довършва. Идва ти до гуша… Затова понякога абрагът забравя предпазливостта и попада в капана. На братовчедите ми им беше по-лесно, все пак бяха големи. Но как аз, хлапакът, да се свъртя на едно място? Току се шляех насам-натам. Всички склонове и скали изкатерих, всички гори пребродих. Дървета, долчинки, пещери — знаех ги наизуст.

Бях открил една полянка, обградена с хълмове. Необикновено тихо беше това място. На полянката някога имало къща и в нея живеел човек, на име Буху. Разправяха, че убил брат си. И той не знаел как е станало. Като се върнал от затвора, не поискал повече да живее в селото, а си харесал тази уединена полянка и живял тук до края на дните си. От къщата няма и помен, но мястото оттогава се нарича Бухува поляна. Наблизо нямало вода и Буху изкопал кладенец. Над кладенеца построил барака без врата — ако щеш, влизай! Кладенецът беше много дълбок. Извикаш ли в него, дълго трябва да чакаш, докато се върне ехото. Когато завърнех по тия места, непременно се спусках към кладенеца, дълго седях там и си представях как е живял тук Буху. Като ми омръзнеше да мисля, почвах да викам и да слушам ехото. Намерих си развлечение. Но не мислете, че се шляех из планините и горите съвсем без напрежение и страх. Пък и братовчедите не биха ми позволили. До най-близкото село имаше към петнайсет-двайсет версти път. Тук никой не се изкачваше, мястото минаваше за безлюдно. Бързо се научих да наблюдавам и забелязвам — децата имат добри очи. Смачкана трева, счупен клон, преместен камък — всичко забелязвах.

Слязох веднъж към Бухувата поляна, спрях на разстояние един изстрел, огледах всичко наоколо — като че нямаше нищо подозрително; слязох още по-ниско, гледам, под един орех седи човек. Дулото на пушката му насочено право към мене. И ме гледа в упор. Познах го. Беше Дата Туташхиа.

— Здравей, чичо Дата.

— Здрасти, абраг! — весело отвърна той. — Ела насам, само че заобиколи кладенеца изотзад.

Приближих се, поприказвахме за туй, онуй, разпита ме за братовчедите ми и разговорът взе да гасне…

— Чичо Дата, защо ме накара да заобиколя кладенеца? — реших се да попитам аз.

— Трети ден те чакам тука. Ти нали обичаш да се провикваш в кладенеца?

— Обичам. Е, та какво?

— Ами това, че сега в тая барака не може да се влиза. — Дата ме гледаше весело както преди.

„Крие нещо от мене“ обърках се аз.

— Щом казваш да не ходя, няма да ходя. То се знае, чичо Дата.

— Не е там работата. За отиване — ще отидем, само че внимателно. Върви след мен.

Така и направихме. Дата Туташхиа се приближи до барачката откъм задната страна. Барачката беше от бъчвени дъги. Всяка дъга около три аршина дълга, два пръста дебела и педя широка. Той размести дъските, влезе вътре, аз след него. Кладенецът бе обграден с камъни, които стигаха горе-долу до кръста на възрастен човек. Клекнахме до кладенеца и когато очите ни посвикваха с тъмнината, Дата Туташхиа ме попита:

— Точи, братле, виждаш ли сред камъните дръжката на маузер?

— Виждам.

— Дулото му е насочено към входа, отгоре маузерът не се вижда, прикрит е с камъни…

И сега ме избива пот, като си спомня това, а какво да кажем за един хлапак? Сърчицето ми се блъскаше като уловена птица. И как са го измислили: ще влезе някой, ще престъпи прага, още една крачка — и ще стъпи точно до камъка, зад който е маузерът. Изстрел — и колкото и да си висок, все някъде между корема и гърлото ще те улучи куршумът, съвсем сигурно е.

— А сега слушай! Виждаш ли това въже? Прережи го внимателно, много внимателно. Само че с много остър нож — тогава не е опасно. И режи оттук, откъм задната страна. Дори да стреля, куршумът ще излети по посока на входа, а ти ще си от обратната страна. После ще раздигаш тия камъни тука и вместо куршум ще получиш маузер. А сега да си вървим.

Излязохме навън.

— Чичо Дата, това за нас ли са го нагласили?

— Мисля, че за тебе. Тая работа не е за стар абраг.

Старият абраг в такова тихо място няма да се вмъкне през вратата. Онзи, който е поставил капана, е знаел, че обичаш да идваш тук и влизаш без страх.

— Значи, мене са искали да убият?

— Мисля, че тебе. — И като помълча малко, Дата Туташхиа каза: — Точи, братле, ако някой те удари, без да има защо, а ти не му отвърнеш, той ще си продължи по пътя и непременно ще съжали за постъпката си; този човек няма да ти стане враг, запомни това. Но ако и ти го удариш, той вече ти е враг. Ти затова си станал абраг, защото си си върнал на някого, който те е ударил, без да има защо. И той ти е станал враг. Властта и законът — това са твоите врагове. Помисли си добре откъде се е взела тази клопка с маузера и тогава ще разбереш кой е врагът ти. Разбра ли ме?

— Разбрах, чичо Дата. Вече ще знам.

— Ха така. Да ти даде бог мир и победа над врага. Аз ще тръгвам.

Дата Туташхиа ме прегърна и започна да се спуска по склона. Тогава не знаех, че зад хълма го чакаха двамина. Моите братовчеди го бяха проследили. Явно, Дата Туташхиа бе дошъл в Мухурската гора, за да се срещне с приятели…

— Къде отиваш, чичо Дата? Въпросът ми беше наивен, разбира се.

— Трябва да изплевя градината! — отвърна той.

Беше късна есен.

— Намерил си време да плевиш — разсмях се аз. Откъде бих могъл да зная какво се криеше в тези думи?

— Още не е късно. Градината и нивата, които са ми дадени, трябва да се плевят и да се прекопават и зиме, и лете.

Разделихме се.

— Кой е направил това? — извиках след него, когато вече се бе отдалечил надолу по склона…

— Ража Сарчимелиа или Поко Качава… Тяхна ръка е пипала. Няма кой друг. Друг няма да се захване с такава работа, освен тия плъхове. Разкажи всичко на Максим и Платон. Те ще разберат.

Сега остава да ви разкажа какво направихме с тях и да свършвам.

Пресрещнахме Ража Сарчимелиа на пътя. Аз седях до един голям чувал с царевица. Максим и Платон се бяха скрили в храстите. Ето ти го насреща Сарчимелиа. Помислил си е, седи си хлапакът до чувала, няма страшно. Той се приближи и ние направихме с него това, което правеше той самият, когато грабеше народа: накарахме го да вдигне ръце, свалихме го от коня, взехме му оръжието и го поведохме към гората. Платон каза: „Ти си мушнал един маузер в кладенеца на Бухува поляна, а сега хайде да го извадиш! Хич не ни е еня какви ги вършиш, на нас ни трябва вода, трябва ни този кладенец.“ Той почна да отрича. Нищичко не бил чувал нито за кладенеца, нито за маузера. Ние го вързахме здраво и го пуснахме напред. Вървяхме цял ден и цяла нощ и го доведохме на Бухува поляна.

— Влизай! — каза Максим.

Той се просна в краката ни и какво ли само не ни наобеща — един господ знае. Ние държахме на своето. Но този негодник за нищо на света не искаше да влезе в бараката. Стана ми жал за него, стрелях и му пръснах черепа.

След две седмици тръгнахме да търсим Поко Качава. Но бяхме закъснели. Някой го бе довършил пет дни преди това.

Граф Сегеди

Скоро се изясни, че опасенията ни са били напълно основателни. В отговор на една от нашите докладни записки получихме от полковник Сахнов писмо, изпълнено с негодувание. Той беше възмутен от примирието ни с борчалинския абраг Яхя Ибрахим-оглу — нали ни бил наредил да го унищожим! Нищо подобно не бе ни писал. Пристигналият от Петербург щабскапитан Нарейко доверително съобщи на Мушни, че Сахнов неведнъж бил уверявал министъра и шефа на жандармерията, че граф Сегеди и Зарандиа били провалили привличането на Туташхиа. Без съмнение той започваше да зарежда динамита. Разбира се, можехме да отговаряме с контраудар на всяка нападка на Сахнов, но в такъв случай би се създала доста съмнителна ситуация: едно нападение — един опит за оправдание, няколко нападения — няколко опита за оправдание, а щом като през цялото време се оправдаваш, значи си виновен, ако не напълно, то поне отчасти. Полковникът би бил напълно доволен и от такъв изход, толкова повече, че това би му дало повод непрекъснато да се оплаква на високия си покровител: тия кавказци не ме оставят на мира, непрекъснато подстрекават министъра против мене. Беше безразсъдно да му дадем такава възможност, трябваше да действуваме, а ние седяхме със скръстени ръце и чакахме нашата крепост да хвръкне във въздуха.

В едно от поредните си послания Сахнов ме обвиняваше, че Туташхиа бил жив само защото съм бил попаднал под влиянието на Мушни Зарандиа. Зарандиа пък бе обвинен в пренебрегване на служебните и държавните интереси заради криво разбран роднински дълг. По същото време един от моите заместници научи, че на едно заседание на извънредния съвет на министрите Сахнов поискал Сегеди и Зарандиа да бъдат уволнени или преместени в друго ведомство. Извънредният съвет, естествено, не му обърнал внимание, но Сахнов се радвал и на това, че е хвърлил първото зърно на съмнението. За останалото се уповавал на бъдещето.

Полковникът бързаше, явно нарушаваше темпото, което би съответствувало на избрания от него метод. Тази прибързаност бе предизвикана отчасти от нашето поведение — самолюбието на Сахнов страдаше от това че си правехме оглушки за съветите и упреците му и по същество не придавахме никакво значение на ръководната му роля в „Киликия“. Не би могъл да не знае също, че поне отчасти сме осведомени за неговите интриги, и нашата пасивност не можеше да не го тревожи.

После се посипаха писма, в които Сахнов изискваше Туташхиа да бъде незабавно унищожен, сякаш за това беше достатъчен един изстрел. На министъра бе предоставен обширен доклад, където подробно се описваше как ние се церемоним с Туташхиа.

Близо две години, след като Туташхиа повторно бе станал абраг, получих от Петербург инструкция да уволня незабавно Мушни Зарандиа. Тя бе подписана от шефа на жандармерията и от Сахнов. Мотивите бяха същите: неизпълнение на многократните заповеди за унищожаване на Туташхиа и роднинската връзка на Зарандиа с абрага, сякаш Дата Туташхиа през цялото това време не беше оставал братовчед на Мушни Зарандиа. Писмото имаше печат от канцеларията на министерството, което значеше, че бе изпратено със съгласието на самия министър на вътрешните работи! Тъкмо това ме зарадва — и в управлението, и в министерството Зарандиа и още неколцина провинциални чиновници се смятаха за незаменими хора. Нещо повече, Зарандиа беше дори официален консултант на министъра. Веднъж, при една беседа с мен, министърът каза за него: „Този туземец е прислужник, наставник и духовник на сатаната.“ Много пъти бяха ме молили да им отстъпя Зарандиа, но аз винаги отказвах и в края на краищата ме оставиха на мира. Докато от Сахнов всички искаха да се избавят като от занемарена язва, но не можеха да измислят как, и ето — той сам почна да си копае гроба. Останах с впечатлението, че Сахнов тайно, дълго и настойчиво го бяха настройвали против Зарандиа, манипулирайки с документи и клюки, а после бяха започнали да го подстрекават да се избави от Зарандиа. Министърът и шефът на жандармерията бяха накарали Сахнов да създаде положение, при което за уволнението на Зарандиа да има вина само полковникът и никой друг. Че разяреният Зарандиа ще глътне Сахнов като хапче, в това не се съмняваха нито министърът, нито шефът.

Всичко ми беше ясно, но все пак не беше лошо да проверя впечатленията си. Изпратих шифровани телеграми поотделно на министъра и на шефа, с които им съобщавах, че отказвам да уволня Зарандиа, но го отстранявам от „Киликия“ и го премествам на вакантната длъжност началник на политическото разузнаване!… Възражения не последваха и аз веднага осъществих плана си. Назначението беше съгласувано с всички инстанции и беше издадена заповед.

Сахнов ликуваше, макар победата му да не бе абсолютна. Мен ме интересуваше само едно — какво ще предприеме при тези обстоятелства „прислужникът, наставникът и духовникът“ на сатаната?

— Мушни, да не сте забравили стария си принцип: „Не отлагай днешната работа за утре“? — попитах го веднъж.

— Има и друг принцип, графе: „Не бързай да свършиш днес това, което е по-добре да свършиш утре“ — отвърна ми той, отлично разбирайки за какво му намеквам.

По-късно неведнъж си спомнях този кратък диалог. Какви подбуди ме ръководеха? Зарандиа бе повишен, стана недосегаем за Сахнов и не го заплашваше никаква опасност от страна на бившия му началник.

За себе си вече казах: Сахнов не може да ми играе по нервите по никакъв друг начин, освен чрез дребни интриги. В тази ситуация, ако бъда верен на стереотипа си, от мен се искаше търпение, търпение и пак търпение — сахновци си счупват главата и без чужда помощ. Но тогава защо ми трябваше да подстрекавам Зарандиа? Може би в привичната линия на моето поведение бе възникнало нещо ново, неизвестно за самия мен.

Планът за унищожаването на Сахнов тогава още не бе се оформил в главата на Зарандиа, пък и той нямаше време за това. Грижите около новото назначение — запознаване с работата и преосмислянето й, проверка и разместване на хората, укрепване на връзките и разширяване на тяхната мрежа — бяха погълнали за дълго времето, енергията, таланта му. Но това не означаваше, че той е забравил за Сахнов или пък че му е простил.

Съдбата на Сахнов се озова в една папка документи, прецизно и блестящо подбрани от Зарандиа.

Навярно е възможно всичко, случило се тогава, да бъде изложено по-кратко и по-съдържателно, но аз не можах да открия как. Затова ще разказвам по най-обикновения начин, толкова повече, че някои факти изискват по-подробни обяснения. Работата е там, че в тази история имаше още ред обстоятелства, които на пръв поглед нямаха връзка не само със Сахнов, но и помежду си. По времето, когато всичко започваше, беше трудно да се предположи, че тези обстоятелства някога ще се свържат, за да се стоварят като лавина върху Сахнов и да го повлекат със себе си. И тъй, пристъпвам към повествованието си.

— Спомняте ли си за Спадовски? — попита ме веднъж Зарандиа. Онзи същият доктор Спадовски, който преди три години се премести от Тифлис във Владикавказ и два пъти — благодарение на връзките си — попада в нашето зрително поле? Не си ли го спомняте?

— Как не, отлично го помня.

Зарандиа разтвори една папка и сложи пред мен пет гъсто изписани страници канцеларски формат.

— Копие от негова прокламация.

— Любопитно.

— По-скоро настройва към сериозни размишления.

Започнах да чета.

Спадовски беше рядко честен интелигент, но прекалено се увличаше от различни модни течения в нашата политическа мисъл. Всяка нова политическа идея още с възникването си намираше в негово лице горещ привърженик и да се иска от него последователност, беше губене на време. Той живееше и действуваше по принципа: добро е всичко, което подкопава основите на самодържавието и подпомага възникването на нов политически строй в Русия. Затова не пропускаше и най-малката възможност да публикува в печата статии, които компрометираха и заклеймяваха съществуващия ред. Той не жалеше красноречието си, ругаеше и разобличаваше царизма сред многобройните си пациенти, приятели и познати. Според силите си подпомагаше с пари най-различни бунтарски елементи и при това не даваше на закона и наказателните ведомства достатъчно основания, за да заведат дело срещу него и да го изправят пред съда. Беше предвидлив и хитър човек. Преместването му от Тифлис във Владикавказ се дължеше на това, че в края на краищата той до крайност ни беше омръзнал, облаците над него се бяха сгъстили и за да избегне нежелателни усложнения, той реши да смени местожителството си.

Това обаче не доведе до промяна в неговите възгледи и в начина му на живот. Дейността му във Владикавказ беше същата, както и в Тифлис, и тамошната полиция и жандармерията реагираха на появата му незабавно и много по-сурово, отколкото в Тифлис, тъй като по онова време Владикавказ бе арена на монархически настроения. Без много да му мислят, те се нахвърлиха върху Спадовски с цялата тежест на основаната наскоро служба за слухове. За нищожно малко време сред монархически настроените терски казаци се разпространи слухът, че Спадовски е немски шпионин, а сред един много тесен кръг от свободомислещи все по-упорито започна да се споменава, че докторът е агент на тайната полиция. Преселването му във Владикавказ се свързваше с някакъв съдебен процес, в който Спадовски бил играл ролята на провокатор. От своя страна, се смятам длъжен да кажа, че нито една от разпространените версии не почиваше на реални основания. Тъй или иначе, Спадовски се намери в менгемето на подозрението, омразата и презрението, което обаче никак не го смути. Той започна да изучава създалото се положение и бързо откри източника, който го компрометираше. Много по-късно в тази връзка бе образувана специална комисия, която изясни, че в своята дейност терската служба за слухове не бе направила нито една вярна крачка. Като се започне със спуснатата от Сахнов инструкция за създаване на такава служба и се завърши с организацията на тази служба, цялата й дейност имаше крайно любителски характер, осъществяваше се от бездарни чиновници и затова се стигна до провал още в самото начало на съществуването й. При това положение за човек като Спадовски не беше трудно да намери фактически материал и да разбере истината.

В тази прокламация на Спадовски, която Зарандиа сложи пред мен, се описваше структурата на службата за разпространяване на слухове, излагаше се методиката на нейната работа и се привеждаше доста точен списък на резидентите и агентите й. Теоретическата част бе подкрепена с няколко примера от практиката. Прокламацията се наричаше „Ето в каква държава живеем“. Започваше с обвинителен пролог и завършваше с революционни лозунги. И най-накрая с обръщение към читателя: „Честни хора! Сваляйте маската от кървавия лик на царизма! Преписвайте и разпространявайте този документ!“ Прокламацията бе съставена в стил, който не даваше възможност да бъде открит авторът.

— Откъде знаете, че тя принадлежи на перото на Спадовски?

— Самият Спадовски преди две седмици е донесъл оригинала в Тифлис и го е оставил за разпространение на госпожа Ана Лукинична Голяревич.

— Ако не се лъжа, Ана Лукинична Голяревич преподава в класическата гимназия?

— Точно така. Тя е близка приятелка и единомишленичка на доктор Спадовски. Тя трябва да направи двадесет копия, после те ще бъдат отнесени в Баку и изпратени на двадесет адреса, които са предварително известни.

— Кой именно ще извади копията?

— Госпожа Елизавета Петровна Терехова. Оригиналът в момента се намира у нея. А ние разполагаме с факсимиле на оригинала, със заключение на експертизата за тъждественост на почерка, с копие от списъка на адресите и други документи.

— Терехова… Не мога да си спомня в момента за какво ни трябваше тази дама. Май че на нейния адрес трябваше да бъде получен някакъв шрифт… Или греша?

— Прав сте, графе. Пакетът, за който говорите, трябваше да мине през ръцете на Ана Голяревич, но стана така, че той не попадна на подведомствена нам територия. Това беше още преди четири години. Оттогава — още не бях приел контраразузнаването, — оттогава почти не сме използували госпожа Терехова. В момента ме интересува пристигането на Спадовски, а Терехова, както знаете, е приятелка на Голяревич…

Разбрах, но не ми е съвсем ясно какво общо имате вие с това — нали тази работа е извън компетентността на вашия отдел.

— Ваше сиятелство, госпожа Терехова остана към мен, тя самата не пожела да я прехвърля към друг началник. Пък и сега не мога да го направя, защото тя ми трябва и цялото това дело остава при мен.

— Какво смятате да предприемете?

— Засега нищо. Трябва да видим как ще се развият събитията, да изчакаме нови факти.

— Не се ли опасявате, че през това време прокламацията все пак ще се появи сред обществото?

— До септември можем да чакаме спокойно, това е срокът, който Терехова е определила за размножаването.

— Ами Спадовски?

— Засега лекува прогресивните си пациенти. В Терски окръг нищо не знаят нито за прокламацията, нито че разполагаме и с някои документи.

И тъй, делото беше започнато и съгласно установения ред трябваше да наредя на Зарандиа да изпрати материалите в Терски окръг. Имах намерение да направя това… И не го направих.

Какво, дявол да го вземе, ме спря? Трудно е да се каже, но сега отдавам своята пасивност на независещия от волята ми процес, който се извършваше тогава в душата ми: разпадаше се, изчезваше един стереотип, отдавна и здраво вкоренен в съзнанието ми.

Зарандиа си отиде, а аз изпитах чувството, че сякаш съм се върнал от гости и изведнъж съм открил, че ми липсва табакерата, пенснето или пък бастунът, мъча се да си спомня къде съм ги оставил, претърсвам с поглед ъглите, претърсвам джобовете си и не мога да си спомня. Исках да попитам Зарандиа за нещо, но не го попитах… Но за какво? За какво? Трябваше да си спомня, и наистина си спомних. Зарандиа ми бе казал за случая Спадовски: „Това настройва към сериозни размишления.“ Бях пропуснал да уточня какво искаше да каже. Много по-късно, пак благодарение на Зарандиа, въпросът, който ме измъчваше, изплува отново, но за това — друг път.

Бекар Джейранашвили

Полека-лека такъв обръч се стегна около мене, че нямаше къде да се скрия нито в Кахетия, нито в Кизики. Пуснаха се разни слухове… Слушаш ги и тебе самият те дострашава. Нямаше как, трябваше да се махам оттам. Намерих си документ, че съм панкиски селянин и отидох в Картли. В горна Картли има вековни гори. Купих си добър кон и се наех да превозвам греди за траверси. По онова време всички траверси от Тифлис до Батуми бяха дъбови. Та тъкмо за тях ние доставяхме дъба.

Влача аз дъб месец, втори, трети. На никого не му идва наум, че съм абраг, плащат сносно, ама нещо хич не се връзват тия неща — Бекар Джейранашвили и мотика, или Бекар Джейранашвили и някаква си влачка за греди! Нямах и деветнайсет, когато станах абраг. Единайсет години само това ми беше работата — да бродя по гори и долища. Работата за мене беше жива мъка. Отвикнал бях! Дали да пратя по дяволите тая влачка? Ала къде да се дяна? Хеле падна ми случай и отидох в Мегрелия. Но първо ще ви разкажа какъв беше случаят.

В този край, дето превозвах греди, се намираше имението на княз Амилахвари. Управител му беше някой си Шалибашвили, всички му викаха Ника. Разправяха, че бил се заплеснал по една осетинка, вдовица на грузинец. Определил й веднъж среща в ростомашвилевия обор. Лежат си двамата, пък може и нещо друго да са правели, и не щеш ли, втурват се вътре трима души, въоръжени до зъби. Стегнали ръцете и краката на Шалибашвили и го вързали за един стълб, а жената съборили и я изнасилили пред очите му. Главатарят им казал: „Аз съм Дата Туташхиа. Като разправяш за своите работи, да не забравиш и моите.“ Обърнали се и дим да ги няма.

Името на Дата тогава беше на всички на езика. На хората друго не им трябва — дай им само да одумват някого. От мухата слон правят. А пък аз — какви да ги дъвча? Аз съм човек ябанджия, отде са ме довлекли мътните, никой не знае, не си показвам носа изпод дъбовите греди. Че да не взема да разправям на всеки срещнат, че ние с Дата сме побратими толкова си години… и че такова нещо той не е правил никога и никога няма да направи. Па и каква ли муха можеше да го е ухапала, та да блъска път от Мегрелия чак до Картли заради мръсницата на Шалибашвили? Да им разправя всичко — кой ще ми обърне внимание? Хората на разни врели-некипели повече вярват, отколкото на голата истина.

Виждам, време е да се омитам. Тъкмо сега му е времето. Мисля, премислям — да не стане по-зле? Да не почнат да се ровят — откъде е дошел тоя, къде се е завлякъл, да не би да е от тайфата на ония, дето си правили кефа с любовницата на Шалибашвили? На мене и моите грехове ми стигат, натрупал съм и за черен ден. Останах. Дойдоха от Гори един полицейски началник, следователи, конвой. Ровят, търсят. Нас, работниците, ни мъкнат един по един, разпитват ни, показват ни на Шалибашвили и неговата осетинка — тия ли бяха, или не? Поровиха, натъпкаха си търбусите и хайде, останете си със здраве, добри хора. Забелязах, че хем търсеха, хем не се стараеха много. Но за това по-нататък.

Помаях се още седмица-две, взех си парите, отидох в Хашури, продадох коня, изкъпах се, облякох нова черкеска, купих си един раванлия, хубав кон се случи, метнах се на седлото — тридесет жълтици дадох за него, — превалих Сурамския хребет и след две седмици бях в Самурзакано. Защо в Самурзакано ли? Трябваше да намеря Дата. Отдавна имахме уговорка чрез кого да се търсим, ако стане нужда. Тоя човек беше ковач, той знаеше, че сме побратими, знаеше и за уговорката ни. Чаках го пет дни. Дата ми се видя малко състарен, угрижен, а иначе си беше същият, какъвто го знаех от по-рано.

— Ела с мене, ще ти покажа нашия край — рече той.

Тръгнах с него, изкачихме се на високо. Хубости там — дал господ! Знаеш ли какви места има?… Да речем, караш волска кола през Кахети, стигнеш в Сигнахи, погледнеш оттам към Алазанската долина и такова зрелище ти се открива, че от злоба буца ти засяда на гърлото. Толкоз величави са ония места, че сякаш по душата ти стъпват, тъпчат те и ти думат: с нас ли ще се мериш, пале! Пък ти, за да отхвърлиш тая тежест от сърце си, вземеш, та теглиш една майна на воловете, прочистиш си гърлото и запееш, колкото ти глас държи. Така те хваща тоя край! И откъде ли се взема такъв глас у тебе! Песента се лее волна, горда… А в Гурия и Аджария погледнеш планините, долините, морето, и небето и мислите ти засвяткат като мълнии и ти се иска да станеш пъргав, бърз, всички да надминеш, всички да победиш. И песните им там са горделиви, непокорни.

А в Мегрелия и Самурзакано не ти трябва да се изкачваш високо, само от някое хълмче погледнеш и ти става толкова леко на душата, целият свят ти е драг, братко! Иска ти се всички да обичаш, всички да дариш, всички да приласкаеш. Иде ти да слезеш от коня, да го целуваш, по муцуната и да му искаш прошка, че си го яздил и си го пришпорвал на всичко отгоре. И подхванеш песен — тиха, задушевна, като че седиш край бащиното огнище.

— Всеки край си има своя душа, ала по едно си приличат — по хубост. В Гурия и Аджария човек, който се крие по горите от закона, го наричат пирали, в Мегрелия и Абхазия абраг, а оттам нататък из Грузия — качаги. Но то си е едно и също. Както и да го наречеш — пирали, абраг, качаги, — с него е разумът му, ръката му и човешката му справедливост, а всичко това заедно е мъжество или както са казвали в старо време — юнаклък. Какъвто край си е избрал абрагът, такъв му и юнаклъкът. Затова ги наричат различно, иначе хората с едно име щяха да ги наричат. Разбирате ли ме, или не, не знам, ала истината е такава: за този, който е станал абраг, навред у нас е хубаво, но в цяла Грузия няма по-хубави места от ония, дето ми ги показа Дата.

Ходихме десетина дни, ловувахме и се веселихме до насита. Дойде време да му разправя какво се бе случило с Шалибашвили. Дата помълча, помисли, разпери ръце — какво да сториш и два дни дума не обели за това. На третия ден убихме една дива коза, аз я дерях, а Дата кладеше огън и току се обади:

— Надалечко се е разнесла славата ми на насилник. Знаех, че историята с Шалибашвили през тези два дни не бе излизала от главата му и докато е жив, няма да излезе, познавах го аз Дата. Минаха още два, може би три дни и Дата ми вика:

— Да идем, брате Пекар, да го видим тоя Шалибашвили.

Право да си кажа, не бях очаквал това.

— Е, щом искаш, да вървим! — рекох аз, когато дойдох на себе си.

Два дни го нямаше, а аз се разполагах в землянката му. Впрочем каква ти землянка, моите бяха землянки. А неговата като господарска къща. Всичкото угледно, с разбиране и мерак майсторено. Всичко сам си беше направил, че го беше и изкусурил — време имаше достатъчно.

Като се върна, пренощувахме там за последно и на сутринта поехме на път. През горите стигнахме до Имеретия. Прекосихме я по потайни пътечки. В Картли никой не ни познаваше, вървяхме до големия път. Добрахме се до Квихшети, отидохме у Гриша Гудадзе. Гриша беше побратим на Дата. Прие ни добре. Оставихме при него конете и оръжието си, нарамихме по една коса и по пладне тръгнахме за Хашури. Бяхме облечени като изполичари, но всеки от нас имаше наган и стотина патрони.

Някога имаше такъв обичай: ако побратимът ти каже: „Трябваш ми, ела е мен!“, върви и не питай къде и защо те води, докато не ти обясни. Така е било още от стари времена, защото побратимът викал побратима си на помощ само когато нямало друг изход. Вървял напред и първия куршум срещал той. Знаех едно — отиваме да видим Шалибашвили. А какво искаше още да прави побратимът ми, не знаех и не бих седнал да го разпитвам. Ако не друго, знаех поне, че срещу най-голямата опасност Дата ще се изправи сам, а мене ще ме запази. Пък ако не идеш, къде другаде ти остава да търсиш равенство в опасността и законната си част от риска?

— Само едно помни, Дата — казах аз. — Не ме жали и не ме прикривай, че иначе е грехота, ще изляза лош побратим… Разбра ли ме?

— Мисля, че не ни чака голяма опасност — каза Дата, след като бяхме изминали към половин верста. — Както дойде, така ще се оправяме, братко!… Я по-добре да помислим как да почнем и какво да правим по-нататък.

— А какво ни трябва? Каква е целта ни?

— Каква ни е целта, сам виждаш. Оклеветили са ни, опръскали са ни с кал и са ни затворили всички пътища. Тебе те пропъдиха от Кахети, пък и на мене не ми е по-леко. Дето кракът ми не е стъпвал, и там от мое име вършат гнусни неща. Такива историйки като тая с Шалибашвили, че и още по-лоши, са се натрупали не по-малко от стотина и всичко се води на наша сметка! Зная кой ги прави тия работи. Властта се старае, ама самичка не може да сколаса, работата й е да заповядва, пък мераклии да изпълнят заповедта — колкото щеш. Шмугат се сред народа като вълци в овчи кожи. Който е способен на такова зло, каквото прави на мене и на тебе, той е способен на всичко. В тия блюдолизци им е силата, без тях държавата не може. Затова са станали толкова нагли тия мизерници, защото властта ги защищава, законът не ги закача. Нямаме сили ние с теб да изтръгнем това зло от корен. Но да му отсечем ръцете — бива ли ни?

— Всякак!

— И аз това казвам. И това правя! Попита ме къде отиваме, защо? Трябва да ги поокършим тия дълги ръце, пък после ще видим какво ще стане. Случвало ли ти се е да плевиш някога градина или нива?

— Каква полза? Буренът пак ще израсне.

— Като израсне, пак го отскубни!

— Какви ги приказваш? Можем ли сами да се справим с толкова земя?

— С цялата няма да можем, прав си. Но буренът, който е израснал на плевено място, не е вече толкова силен. Това първо. И после, почнем ли ние с тебе да плевим, ще ни последват и други. Ще видят на чия страна е правдата, ще идват все повече и повече, ще се събере цял легион от такива като нас с тебе и тогава с ръце и с куршум ще се доберем до злото, дето се е загнездило най-отгоре.

— Харно нека да помислим, откъде да подхванем тая работа.

— Познавам тук, в Хашури един… И крадец е бил, и мошеник, и по затворите е лежал, с една дума, мръсник от класа. Но всеки мръсник умее да подушва чуждите мръсотии. Винаги ще ги открие и ще ги запомни; стегне ли го шапката, ще накара другите мръсници да го избавят. Тоя се казва Коста Дастуридзе. Не може да не знае за тукашните шашми. Ще го накараме да се изприказва, пък после ще видим.

— Ами тоя Дастуридзе какво е направил?

— Една негова мръсотия мирише ако не на каторга, то поне на десет години в Александровския затвор.

— Тогава няма да ни се изплъзне…

Докато стигнем до Хашури, намислихме как да започнем. Този Дастуридзе държеше ресторант на гарата. Аз трябваше да се появя пръв. Дата остана с косите в сянката на една пейка, на перона ги имаше много. Заобиколих ресторанта изотзад и надникнах в кухнята. Край отсрещната стена дремеше готвачът. До прозореца жена на средна възраст миеше чинии в едно корито. На масата имаше около трийсет паници с чанаха, приготвени за фурната. Имаше толкова мухи, че навярно в Хашури не беше останала нито една, всички се бяха събрали тук.

Готвачът сякаш се пробуди, искаше да каже нещо, но не можа. Едва при втория опит измънка:

— Коста, излез, че паниците са пълни с мухи.

— Ида, ида! — разнесе се в отговор, но мина доста време, докато Коста се появи.

Явно, той беше Дастуридзе — кой друг можеше да се нарича Коста? Изглеждаше четиридесетгодишен и приличаше на гъсок.

— Какво си направил? — развика се той, като погледна в паниците с чанаха. — Защо си наблъскал толкова месо? Я дай тука легена!

Легенът беше пред него, нямаше нужда да му го донасят. Дастуридзе мина покрай масата, вадеше от всяка паница парче месо, хвърляше го в легена и мърмореше:

— Толкова месо да туриш! Кой ще изяде толкова много? Искате да ме съсипете ли? Да стигна до просяшка тояга?… Защо толкоз?… За кого?…

Миячката бършеше паниците. Готвачът се прозяваше, сякаш не бе чул нищо. Дастуридзе надникна в последната паница и пак започна:

— И защо толкоз?… Чиста скара! Сложи го в леда! Да ме разорите ли искате? — Ядът му беше преминал, само си мрънкаше под нос с явно удоволствие и вече се обърна да си върви, когато аз извиках:

— Коста, ела насам, трябваш ми по работа!

Той се приближи към прозореца и ме огледа от главата до петите. Може би видът ми не му хареса или пък нещо друго го обезпокои, но Коста ми обърна гръб.

— Сипи на оня там месен бульон, ама повечко — подхвърли той на готвача. — И хляб му дай!…

— Имам работа с тебе! — извиках след него. — Притрябвал ми е твоят бульон…

Той се обърна, дълго ме оглежда и си отиде, без да каже нито дума. Готвачът остави на перваза пълна паница бульон и донесе хляб и лъжица.

— Иди да хапнеш! Ей там… — Той посочи към пейката, дето седеше Дата.

Едва не протегнах ръка към паницата, но се сепнах, защото заговори жената:

— Господи! Всеки ден ни хока, че искаме да го разорим. Защо не вземеш барем веднъж да нарежеш това дяволско месо на такива парченца, че да няма какво да извади?

— Трай по-добре! Опитвал съм… Миналата година… Ти още не работеше тука, не знаеш.

— Е, и какво стана?

— Още повече се ядоса.

— И ти какво, добави ли?

— Ами какво друго ми оставаше?

— А той?

— Измъкна каквото бях добавил. — В този момент готвачът забеляза, че още съм тук. — Върви, върви, само гледай на чинията да не й пораснат крака, че и за изчезналите чинии пак аз отговарям.

— Виж какво — готвачът вече бе забравил за мене, — той гледа поне парченце да откъсне от всичко, та да остане по-малко. Също като побъркан…

— Ама защо прави така?

— Стига, жено! Потрай… И да ти кажа, няма да разбереш.

„Ето какъв бил тоя Дастуридзе. Как да го подхвана?“ мислех аз и нищо не ми идваше наум. А той, слава богу, изведнъж влиза и право към прозореца. Погледна към паницата, към хляба и лъжицата, после към мене… Не трябваше да протакам повече.

— Маймуната ме изпрати. По работа — казах аз.

Веждата на Дастуридзе леко трепка и по лицето му се разля такова учудване, че ме обхвана съмнение Дастуридзе ли е това? А и да е той, знае ли за тази работа?

— Какво?… Кой?

— Маймуната!!!

— Не познавам такъв… Нито съм го виждал, нито съм го чувал, задърдори сърдито и тихо.

— Не го познаваш ли?

— Не го познавам и не ща да знам за него! — каза Коста още по-тихо и по-злобно.

— Ей, Кола! — извика той на готвача. — Прибери паницата от прозореца, бульон ще му даваме на тоя… Много иска.

— То си е твоя работа — рекох аз, — но и Маймуната отдавна те познава, и Яшка от Сурам ти праща много здраве.

— Не познавам никой от тях. Бъркаш нещо! — почти беззвучно изрече Дастуридзе и изведнъж сграбчи лъжица, гребна бульон и закрещя на готвача:

— Ей, Кола, солта ли ти се свиди? Какъв буламач си налял тука, я дай сол!

— Къде се е видяло бульон да се соли? На масата има сол, всеки да си го посоли на вкус. Солта била малко, значи — смеех се аз. — Взимай оттука тая паница и нека твоят Кола да й насипе сол и да си направи клизма!… А ти ела тука, лайно такова, казах ти, че ми трябваш!

— Сега ще дойда — измънка той, едва помръдвайки устни, и тръгна към вратата.

Докато Дастуридзе се домъкне, седнах на една пейка. Той се тръшна до мен и още преди да успея да отворя уста, заломоти:

— Какво искаш? Какво си се лепнал? Отде се изтърси? На дете ли ти приличам, или ме мислиш за глупак? Дрънка врели-некипели… Бърка ме бог знае с кого и се навира, навира се като…

И като отвори едни уста… Бърза, дъх не си поема, езикът му се заплита, целия ме оплю… А в очите му нито сянка от смущение. Чувствувам, че ме опипва, търси изход, а тая дрънканица е колкото да ме залиса… Вече беше се объркал, дрънкаше дявол знае какво, нищо не му се разбираше. И в този момент се приближи Дата, кротко-кротко, с двете коси на рамо.

— Здравей, Коста! — Дастуридзе като че си бе глътнал езика. — Отдавна не сме се виждали с тебе, братко… Има четири години, а?

Дата изправи косите на земята, подпря се на тях и спокойно заразглежда Дастуридзе.

Мога да се закълна пред кръста и Евангелието, че за пръв път през живота си виждах някой така да се стресне.

— Е-хе… че това е Дата! — промълви най-сетне той.

— Дата е!

Той местеше поглед от мен към Дата и от Дата към мен, чудеше се заедно ли сме дошли или всеки по своя работа. Сети се, изглежда, че Дата не може да знае за Маймуната. Но не проумяваше откъде пък аз знам за тази работа. За пръв път ме виждаше. Укроти се нашият стопанин, притихна, мислеше и премисляше как ли цялата тази история с Маймуната е могла да ни попадне в ръцете. Започна да разглежда косите ни, опита с пръст остри ли са, може би искаше да спечели време или пък очакваше още нещо.

— Не иска и да му чуе — казах аз на Дата. — Мисли си, че искам да се облажа за негова сметка. А моята е нищо и никаква. За съвсем друго съм дошел. Не ме засягат работите му. И бульон не ми трябва, не го ядох, а пък какъв бульон беше, екстра буламач! Заръчаха ми да му предам нещо. Ако иска да ме изслуша — добре, ако ли не — да му даде бог всичко най-добро, на тебе — добра коситба, пък аз ще се разсърдя и ще тръгна, накъдето ми видят очите.

— Е, какво да прави човекът, Коста? — попита Дата. — Да говори ли, или да си върви?

Дастуридзе мълчеше и вече не ни оглеждаше, а седеше, забол очи в земята, и мислеше.

— Е, говори, щом е така! — рече ми Дата.

— Те двамата с Маймуната — има такъв крадец в Ростов — ограбили богат манастир в Русия, ама си лепнали и едно убийство. Казваш, че си го виждал за последен път преди четири години? Точно тогава свършили тази работа. Бързо открили следите им, по лице също ги познавали, преследвачите били вече по петите им и те драснали право към Грузия. Само злато донесли единайсет фунта — изстъргали го от иконите, разни украшения, верижки и освен това — шестнайсет брилянта. Един колкото костилка от слива. Два колкото кайсиева костилка. Тринайсет — колкото вишнева… По-дребни нямало. Донесли и сребро, и свещници, и още бог знае какви скъпоценности, можеш ли да изброиш всичко?… Разделили си ги по равно и дошли в Хашури. Коста оставил тука Маймуната и отишъл в Сурами, имал там прекупвач — така казал на Маймуната. Върнал се и казва: прекупвачът дава на всеки за всичко по осемстотин жълтици. Маймуната си помислил: докато намериш купувач, ще те пипнат и осемстотинте жълтици ще хвръкнат, хем и в пандиза ще те тикнат. Съгласил се. А Коста Чакала какво направил? Спазарил се в Сурами с Яшка да му даде всичко за три хиляди жълтици, а на приятеля си — както виждаш — казал осемстотин. Така че от пая на Маймуната заграбил седемстотин. На всичко отгоре, докато отивали в Сурами, му откраднал брилянта, дето бил колкото сливова костилка, и другия, колкото кайсиева. И ги глътнал! Стигнали в Сурами — брилянтите на Маймуната ги няма. Маймуната претърсил приятеля си. Ала какво да търси, като са в червата на онзи! Е, ясно, сбили се, разкрасили си физиономиите и тъй нататък. И Коста казва: за брилянтите ти нищо не знам, ако щеш, вземай от моя пай две хиляди и се пръждосвай накъдето ти видят очите! По такъв начин Коста и Яшка от Сурами изпроводили Маймуната с една хилядарка. На Коста му останали две хиляди и две големи брилянтчета. За Яков да не приказваме — това, което било у него, струвало към десет хиляди, не по-малко.

— М-да, изложил се е — рече Дата.

— За кого говориш?

— Ами за Маймуната или как му казваш.

— Маймуната ми каза: „Отстъпих му, защото ме гонеха по петите, нямах друг изход.“

— Не говоря за това. Искам да кажа, защо си е отстъпил камъчетата?

— Че и аз му казвах на Маймуната: да беше ликвидирал приятелчето си, да го изкормиш и да си намериш брилянтите в стомаха или в червата му.

— А той?

— Аз, казва, тогава бях крадец, а на човек с кръв на крадец не му прилича да рови в свински лайна. Разбра ли сега?

— Да не мислиш, че не съм му казал и това?… Да беше почакал, викам му, докато смели храната, да го накараш собственоръчно да си разрови лайното, да го промие и да ги намери, и пак щеше да си ги вземеш.

— А той?

— Той ли? Дастуридзе му казал, че има мързеливи черва, страдал от запек и докато чака, ще ги пипнат, а иначе защо да не почакат, сам щял да се увери, че нищо не е вземал и не е гълтал.

— Излиза, че Коста е бил прав, какво искаш! Взел невзел, преследвачите са по петите им!

— Какво е могъл да направи Маймуната! Натупал Коста за добър път, и барабан не е бит така… И сбогом, друже мили!

— Ти пък откъде научи всичко това?

— Ами аз излязох миналата седмица от царицинския затвор. Маймуната чака там присъда по някакво друго дело. За манастира и убийството ония не знаят нищо. Маймуната научи, че ме пускат и ще идвам по тия краища, и ме помоли да намеря Коста.

— Какво те е молил?… Каква Маймуна? Костилки… брилянти… Какво искаш? — пак заломоти Коста.

— Питаш за какво ме е молил Маймуната ли? Каза ми: Коста живее еди-къде си, иди да му кажеш… С една дума, ето какво нареди: трябва да изпратиш сто и петдесет жълтици на един адрес, който той ми даде. Ако го направиш, значи си съгласен и на това, което сега ще ти кажа… Значи, ще потвърдиш и ще си напишеш фамилия Потвърдилов. Като изпратиш парите, ще отидеш в Царицин и ще подкупиш следователя, за да освободят Маймуната, а когато той излезе от затвора, ще му дадеш брилянта, колкото сливова костилка, а онзи, колкото кайсиева, ще оставиш за себе си. Нека, каза, да остане у него.

— С множко работи те е натоварил! Ами ако Коста не се съгласи, тогава какво ще прави Маймуната?

— Каза, че ще дойде с една остра секира, ще отсече дървото от корен, а тебе ще те погребе, и децата ти също. Имаш ли деца?

— Нещо не те разбирам — каза Дата. — Говори по-ясно.

— Че какво по-ясно… Маймуната е затворен заради една такава работа, че отдето и да погледнеш, няма да го осъдят на по-малко от двайсет години каторга. Ако Коста не направи каквото му заръчва, Маймуната ще каже за манастира. Той няма какво да губи, а ако затворят и Коста с него, като са двама, ще им е по-весело. Маймуната не е вече крадец, хамалин е, така че в такива работи никой не може да му попречи и никой не може да го съди. Няма да му мигне окото… Какво, пак ли не разбираш?

Виждал съм чакал в капан. Дастуридзе тъкмо на такъв чакал мязаше. Пак почна да шепне, да нарежда, после заломоти високо:

— Брилянт, колкото сливова костилка… колкото кайсиева… от костилка на слива, слива от кайсия… кайсия в костилка… брилянт в слива… слива с кайсиева костилка… кайсия с брилянт — очевидно искаше да мине за малоумен. Мислеше си, че ще го оставим на мира. Или нещо друго, не знам.

Пък и лесно можеше да се побърка човек. Когото и да накараш да се оправи в тая работа, все същото щеше да излезе. Като че всичко беше ясно, но все пак нищо не беше сигурно — Дастуридзе разбираше това.

— Ами ако му кажеш на Маймуната, че Дастуридзе го няма вече, че е хвърлил топа, поминал се е? — попита Дата.

— Ти да не си изкукуригал? Той ще ме изпрати при сурамския Яшка, а от него, каквото и да го очаква, нищо не можеш да изкопчиш и работата ще се разкрие, можеш да не се съмняваш!

— А ти… Яшка хвърлил топа… умрял, и толкоз — закрещя Дастуридзе.

— Не се насилвай толкова!… Какво искаш, заради тебе да изпратя половин Грузия на оня свят ли? Пък и Маймуната няма да повярва.

— Брилянт, колкото сливова костилка, брилянт, колкото кайсиева костилка…

Сега вече поразбра нещичко. Първо, че ние с Дата сме заедно. Второ, че е в ръцете ни и независимо от това Маймуната ли ни е изпратил, или не, няма да ни се изплъзне. Едно не знаеше — брилянтите му ли ни трябват, или ще е достатъчно да ни даде пари, или пък имаме нещо друго наум? И пак започна да говори за костилки, за да си събере мислите.

— Доколкото разбирам — каза Дата, — вие сте ограбили манастира същата година, когато ти беше стигнал до просяшка тояга, а Бжилава от Майкоп те приюти, пък ти за благодарност му задигна две одеяла и изчезна.

— Не, не, Дата… какво говориш?!

— Четири години са минали… тъкмо преди толкова време са изчезнали и одеялата. И недей разправя, че не си ги крал, не ме ядосвай, че ще ми кипне и макар да не съм дошъл заради това, ще те накарам за тези две одеяла да платиш за двеста… можеш да бъдеш сигурен!

Дастуридзе изведнъж стана спокоен, мрачен и прям.

— Не познавам нито Маймуната, нито Яшка от Сурам, нито съм ограбвал манастир, нито съм вземал одеяла от Бжилава. Дошли сте да ме изиграете. Всичко ми е ясно и ви казвам честно: не ме е страх от вас, на твърдостта ми и камъкът ще завиди, а тук не е мястото да разговаряме. Ако искате, да идем у дома.

— Ти като че току-що си излязъл от гимназията, бога ми!

— Той наистина е карал гимназия — потвърди Дата.

Стопанинът тръгна напред, ние след него.

Показваше се куражлия, перчеше се, но се виждаше, че се е пречупил. И самият той го знаеше. Сложиха ни ядене в една малка стая. Той седна начело на масата, като тамада, и каза:

— Яжте по-бързо, казвайте за какво сте дошли и се пръждосвайте оттук!

Горкият, беше решил да се отърве от нас с наглост. Ние с Дата се спогледахме… Станах, бухнах му един юмрук в зъбите и той заедно със стола се катурна на земята.

— Изправи се и седни!

Той се изправи, седна и аз го халосах още веднъж.

— Попитах защо сте дошли, какво лошо има в това? — Дастуридзе прикри за всеки случай лицето си е лакът.

Халосах го за трети път и казах:

— Ето за това сме дошли! Иначе какво друго можем да искаме?

— Ще викам.

— Е, няма дълго да викаш! — Дата измъкна до половина от пазвата си ръкохватката на нагана, показа я на стопанина и я пъхна обратно.

— Много ли ще ме биете още?

— Докато не се научиш да бъдеш учтив. Той иска да ти каже нещо. Изслушай го — кимнах аз към Дата.

— Какво ви трябваше да правите такива работи? Да бяхте говорили направо — промърмори Дастуридзе.

— Струваше си, чичко, струваше си. Искахме да знаем истината. А от такъв като тебе човек няма да чуе истината, докато не опреш чело в земята и не я целунеш. Предупреждавам те, Коста, крадльо на одеяла, лъжи и хитрости да няма! Ясно ли ти е? А сега ми кажи, знаеш ли как са нападнали Шалибашвили?

— Знам.

— Кой?

Дастуридзе се сгърчи. Явно искаше да каже, че не знае, но се сепна.

Как няма да се сепне! Кой би му позволил да лъже?

— Хайде, хайде, по-весело, по-живо, по-смело! — ободрих го аз.

— Табисонашвили и още двама.

— За какво им беше това?

— Те са хора на Кандури, той ги е накарал.

— Що за птица е тоя Кандури?

— Не познавате ли Кандури?

— Не го познаваме.

Дастуридзе се почеса по тила.

— Ще ви кажа, но забравете кой ви го е казал. Обещавате ли? Не знам какво сте намислили… А аз имам малки деца.

— Да му дадем ли разписка, че няма да разгласяваме нищо, друже Бекар, как мислиш?

— Нали ви обяснявам — всички имаме доходна работа. Дето има печалба, там законът се нарушава. Ако ми прати ревизия, ще ми излезе бая солено. По три пъти на месец ще ми праща ревизор! Или ставай просяк, или плащай! Да плащам е по-добре. Аз му давам по нещо и всички знаят, че му давам. И не ме закачат.

— Както виждам, всичко е прекрасно нагласено!

— Казваш, заедно сте лежали в затвора. За какво си лежал ти, знаем. А той?

— За кражба и така, разни дреболии… дребни кражби.

— Какво е крал?

— Най-напред крадеше по пазарите, ходеше гладен и въшлив. Едни му викаха Бандура, други — Чонгури. Когато лежахме заедно, беше осъден на три години — откраднал от годеницата си плат за рокля.

— От собствената си годеница, казваш?

— От нея. Излежа си присъдата и стана монах в Кинцвиския манастир. Няколко години изкара там. После изхитря човекът, смени черното расо с бяло, стана поп тук, в Хашури, докато не назначиха за екзарх архиепископ Алексий Опоцки. А другото вече ви го казах…

— Ти, разбира се, знаеш къде живее той?!

Дастуридзе махна с ръка.

— Кажете ми вие къде живее. Неговите къщи и имения чет нямат. Но почти през цялото време е в Хашури. Днеска има служба и духовенството също има някакво си тяхно сборище. Без Кандури нито на едното, нито на другото място няма да минат. В Хашури трябва да го търсите.

— Сега кажи как живее този Кандури, Бандури, Чонгури, отец Алексий и не знам още кой си… С какво се занимава, при кого ходи, кой идва при него…

— Какво ли не щеш! Жени, гуляи, комар. Всичко, разбира се, шито-покрито. Имат си тайфа. Чужди хора или с по-нисък сан и на топовен изстрел не допускат при себе си.

— А в затвора кой се грижеше за него? Как живееше? Какво ядеше?

— Кашичка! Обожава кашата. Като се наядат всички, той събира паниците, сипва остатъците на едно място и на всичко отгоре, всяка чиния с пръст обира. Изяде остатъците и пак стърже с пръст в паницата. Коремът му винаги като мях. И все гладен. Та в затвора го кръстиха Кашата.

— Ясно… А, как да намерим Шалибашвили?

— Шалибашвили живее в Цхрамуха.

— Къде е това?

— Наблизо оттука. На половин час път.

— Знаеш ли, приятелю, какво ще направим сега? Ще идем тримата заедно да видим тоя Шалибашвили.

— И аз ли с вас? Дастуридзе чак побледня.

— С нас, Коста, с нас.

— Аз… Аз не го знам къде живее. Знам, че е в Цхрамуха, ама къде му е къщата, не зная.

— Ти, изглежда, не знаеш къде е и на Кандури къщата?

— Не знам… Ще ви дам човек да ви заведе. Той всичко знае.

Сложих ръка на рамото му и той млъкна.

— Ей ти, дето измъкваш месото от паниците с чанахи!… Може ли да си такова муле, та да не разбираш най-простата работа: животът ти ни е в ръцете и докато сме тука, няма да те изпуснем от очи. Където ние, там и ти! Ако искаш без нас — твоя работа, ама после да не се сърдиш — душата ще ти извадим, като леш ще се търкаляш.

— Ама че си и ти, Бекар, друже! Защо така грубо? Леш… Не е хубаво, хич не е хубаво. Какви са тия изрази! Не можеш ли да кажеш покойник, починал, пък и малко ли други прекрасни думи има в нашия език!…

— Така, така, ще те оставим като покойник, като починал, че ако те оставим жив, сам ще си докараш белята. — На нас какво ни е? А ти ще решиш да се отървеш от нас, да ни подложиш динена кора, и хич няма да схванеш с празната си тиква, че брилянтът колкото кайсиева костилка ще остане тук, а ти ще задрънкаш в сахалинската каторга. Не, скъпи, жал ни е за тебе… Къде да те пуснем жив? За да се погубиш ли? А на нас ще ни вземат опинците!

Нямаше накъде да мърда — тръгна с нас.

— Какво искате от Шалибашвили? Може и аз да го знам.

— Искаме да разберем дали е истина, че онзи, дето изнасилил неговата осетинка, казал, че е Дата Туташхиа. Повече нищо не искаме от него.

— Истина е, чистата истина. Казал, че е Дата.

— За бога, Коста, млъкни! От чужди приказки и ние знаем всичко не по-зле от теб.

Дастуридзе клюмна уши като уморено магаре.

Граф Сегеди

По това време на Кавказ съществуваше един постоянен и неразрешим проблем, който непрекъснато създаваше грижи на тайната полиция. Имам пред вид проникването на влиянието на Турция сред мюсюлманите, особено в Дагестан. В началото на двайсети век това влияние придоби черти на теоретична система, на цялостно учение, което бе наречено панислямизъм. Резидентите и шпионите на султана енергично подпомагаха в Кавказ всичко, което беше насочено против интересите на Руската империя. Тази дейност изискваше солидни разходи, в условията на Кавказ предимно в злато, и турците трябваше да търсят все нови и нови пътища за внасянето му в Кавказ.

Трябва да направя едно малко пояснение. Използуването на кавказките планински племена от страна на турците и персите срещу християнска Грузия има многовековна история, чието начало трябва да се търси още преди рескрипта на император Александър Първи. Грузинците имаха голям опит в противопоставянето на султанските шпиони и в умението да присвояват висококаратното султанско злато. Не беше минал напразно за тях и деветнайсети век, когато в грузинския опит се вля и нашият, така че в навечерието на двайсети век бяхме вече изучили добре каналите, по които златото от Турция стигаше до Кавказ, и твърде щателно ги контролирахме. Пред турците непрекъснато възникваха препятствия, които те все по-трудно преодоляваха, но и ние понякога се обърквахме като слепци. Успехът в това състезание преминаваше ту на едната, ту на другата страна. По времето, когато Сахнов си присвои авторството на „Киликия“, турците вече пет години ни превъзхождаха и златото им, както беше видно от донесенията на агентурата, безпрепятствено достигаше до получателите си, а как ги намираше, по какви пътища, чрез чии ръце — не можехме да установим. Зарандиа предполагаше (и бе говорил за това в много доклади и на много съвещания), че на територията на Кавказ има постоянен ковчежник, който снабдява със злато нелегалната мрежа на панислямистите. Този ковчежник навярно имаше влог в някоя чуждестранна банка, турците внасяха там на негово име суми, които трябваше да бъдат изплатени на резидентите, а на ковчежника съобщаваха на кого колко трябва да даде. За да се потвърди тази хипотеза, трябваше да се намерят доказателства, търсехме ги постоянно и по най-различни начини, но резултати все нямаше и нямаше. С годините работата се усложняваше и от това, че с увеличаването на добива и преработката на кавказкия нефт капиталите се увеличаваха и се появяваха все повече новозабогатели хора. Иди разбери кой от тях можеше да бъде този загадъчен ковчежник, кого трябваше да следим и кого да проучваме. Да се осъществи толкова обширно следене, беше физически невъзможно. Необходимо беше да се изработи нова методика, защото старата вече не даваше никакви резултати.

Както е известно, един от крайъгълните камъни на правото във всяко цивилизовано общество се основава на това, че законът, който предвижда наказание за извършено престъпление, влиза в сила едва когато има улики срещу престъпника. С други думи, колкото и да е убедено следствието, че дадено престъпление е извършено именно от този и този човек, той се ползува с неприкосновеност дотогава, докато не му бъдат представени неоспорими доказателства или за даденото престъпление, или за някакво друго, може би съвсем ново. Същото се отнасяше и за цялата враждебна дейност на турците, независимо от това дали тя се прикриваше зад панислямизма или от някаква друга маска.

Мюсюлманското вероизповедание и следователно коранът се ползуваше в Руската империя със свобода. Идеята за панислямизма е заложена в самия коран, изповядването му не противоречи на закона и да уличаваш в престъпление, да прилагаш закона там, дето ставаше дума уж само за проповядване на панислямизма, значеше да се поставиш в твърде съмнително положение. Единственият въпрос, който можехме да зададем на панислямистите, беше: под чия егида виждате обединението на ислямския свят? На това проповедниците на панислямизма отговаряха: нима призоваваме към излизане от Руската империя? Кой и къде е чул такова нещо? След което ни оставаше само борбата с частни прояви на сепаратизма, която осъществявахме с по-голям или по-малък успех.

Къде по-лесно беше да осъдиш и накажеш един разбойник, бандит и всяка подобна съпротива срещу властите или подстрекателство към такава съпротива! Тук вината винаги беше налице, оставаше само престъпникът да бъде разобличен и наказан.

Що се отнася до панислямистите, ние не прекратявахме борбата с тях и често постигахме победи, но дори в такива случаи се изясняваше, че сме отсекли само малки клонки и филизи, а ни беше необходимо да повалим цялото дърво и да изскубнем корените му. Беше невъзможно да постигнем това, докато не бъдат прекъснати каналите, по които течаха живителни сокове за панислямизма. Духовното противодействие срещу панислямизма, тоест борбата със самата идея, се осъществяваше от християнската църква. С материалната храна, която го поддържаше, тоест златото, се занимаваха тайната полиция и жандармерийското управление. Успяхме да хванем неколцина куриери, забързани към резидентите със значителни суми. Ние знаехме точно за кого бяха предназначени тия пари, но това не ги обърка ни най-малко! Отговорът беше винаги един и същ: парите са мои. Ако ги хванехме — непосредствено при предаването на парите, пак нищо: аз му дължах тия пари, твърдеше единият; той ми връща дълга си, потвърждаваше другият. Въртяхме се по този кръг като сляп кон около кладенец, а на турците, разбира се, им оставаше само да се радват и да тържествуват.

Разказах всичко това, за да стане ясно при какво състояние на нещата трябваше да започне Мушни Зарандиа борбата за султанското злато, и справедливостта изисква да отбележа, че първоначално той не разполагаше с нищо, което би могло да му помогне да развърже този възел.

В моето ведомство никой не би се справил с това по-добре от Зарандиа и действително, едва застанал начело на новия отдел, той веднага постави проблема за султанското злато на дневен ред. Но времето минаваше, а не личеше Зарандиа да е налучкал някакъв обещаващ път. Веднъж го попитах какво се прави от наша страна против турците.

— Ваше сиятелство знае — каза той, — че има и други задачи от подобно естество, които не са по-маловажни, и между всички тях навярно съществува връзка. Обмислям метод, който би позволил да се разрешат наведнъж ако не всички проблеми, то поне някаква тяхна съвкупност. Дайте ми още мъничко време, да речем, месец — месец и половина.

А подобни дела наистина имаше много. Ето едно от тях.

Заповедите по извънредно важните или особено секретни задачи фиксирах с номера, които завършваха с нула: 70, 120, 410 и тъй нататък. Документ, отбелязан с такъв номер, изискваше незабавно придвижване или отговор. Но едно е да издадеш заповед, друго да я изпълниш. На новата си длъжност Зарандиа намери няколко неизпълнени заповеди, отбелязани с нула на края. Една от тях се основаваше на съобщението на нашето разузнаване, че генералният щаб на австро-унгарската армия получава тайни донесения от територията на Закавказкия военен, окръг. Австрийците разполагали с данни от служебните досиета на офицерския състав на артилерийските части, дислоцирани в Закавказието, както и за броя на бойните оръдия. Освен това разполагаха с подробни сведения за политическите настроения както сред градското население, така и сред военнослужещите в Закавказието. Сведения от такъв род бяха достъпни за мнозина офицери и чиновници от нашия окръг, а и от съседните, и именно това най-много пречеше да бъде решен този ребус. Само за да се хванат следите на виновника, трябваше да се обединят усилията на няколко родствени ведомства и да се приведе в действие цяла система от практически мероприятия. Зарандиа виждаше всички трудности, които се изправяха пред него, но проблемът го заинтригува и той незабавно започна да решава въпроса за австрийския шпионаж едновременно с други, също неотложни, задачи. И тук, както и в историята със султанското злато, той не разполагаше с нищо, освен със заповед, отбелязана с нула. А му предстоеше извънредно обемиста работа. Трябваше най-подробно да изучи всички закавказки връзки с чужбина и с чужденци, при това на територия, където почти една десета част от градското население имаше чуждо поданство. Такова проучване беше необходимо изобщо по линията на политическото разузнаване, а също така и за да се изпълни моята заповед. На пръв поглед тази задача може да не изглежда сложна, но на практика тя е почти неразрешима.

Като изучи съобщението на нашата австрийска агентура, въз основа на което бе издадена моята заповед, и като съпостави този документ с реалното положение на нещата, Зарандиа се убеди, че има работа с много опитен и образован резидент и че агентите на този резидент са свързани с твърде компетентни лица. Колекционирането на подобни сведения — тук Зарандиа беше несъмнено прав — не можеше да се дължи на любителска страст, а фактът, че сведенията се изпращаха за Австрия, доказваше, че патриотичните мотиви тук са изключени. Беше очевидно, че съществуват предател и купувач или пък доставчик на факти и изнудван, който го шантажира. Мина още известно време и Зарандиа установи, че същите сведения, с които разполагаха австрийците, са попаднали и в ръцете на турците и персийците. Това означаваше, че на Кавказ действуваха шпиони на три държави или шпионинът беше един, но работеше за трима господари.

Сега за метода, който Зарандиа избра, за да установи онази група лица, която трябваше да бъде следена и проучена. В неговия метод долових нещо метафизично, но нали изключението във всички случаи е по-реално от тривиалността и предизвиква несравнимо по-остър интерес.

Първият извод на Зарандиа беше, че сведенията за артилерийското въоръжение и служебните досиета на офицерите се изпращаха от едно лице, а донесенията за политическите настроения в армията и обществото — от друго. Нямаше никакво съмнение, че Зарандиа е прав, но тъй като от точността на този извод зависеха всички следващи наши действия, бяха необходими неопровержими доказателства за верността му. Независимо от това, че Зарандиа нямаше абсолютно никакво доказателство, той започна да действува, изхождайки от горното предположение за съществуването на двама доносници.

Правилна беше и втората му крачка, доколкото действие, произтичащо от предположения и неподкрепено с доказателства, може да се счита за правилно. Зарандиа състави три списъка. В първия се изброяваха лицата, които биха могли да бъдат осведомени за количеството и типа на нашето артилерийско въоръжение и при това имаха широки връзки сред офицерството. Във втория списък попаднаха лица, чийто интелект и образование им позволяваха да правят наблюдения върху политическите настроения в обществото. Третият списък съдържаше имената на възможните резиденти.

След това отново свърна от утъпкания и общоприет път и се зае с една на пръв поглед напълно безнадеждна работа. Не започна да разчиства и съкращава списъците чрез изключване на лицата, които поради своя характер, начин на живот и материално положение не биха могли да се занимават с подобна дейност. Съвсем не. От първите два списъка той избра по един човек, който се намираше във връзка с някого от предполагаемите резиденти от третия списък. Зарандиа получи около тридесет такива тричленни комбинации и чак след това прибягна до метода на изключването. В края на краищата той сложи на бюрото ми един списък, в който имаше само шест групи.

— Сега остава само да се разследват тези групи, ваше сиятелство.

Всичко това изглеждаше толкова произволно, че повече приличаше на шега или на празна игра, отколкото на сериозна работа.

Аз се разсмях. След мен се разсмя и Зарандиа.

— На какво се смеете, Мушни?

— Радвам се, графе!

— Какво ви е зарадвало толкова?

— Те са тук, при мен. Зарандиа нежно потупа купчината папки, които държеше под мишница.

— Кои те? — Неговата упорита самонадеяност вече започваше да ме дразни.

— Шпионите. Във всеки случай поне един. Като начало и един ни стига. А тук имам досиетата на двадесет души. Не би било лошо да се запознаете с тях. Разбира се, когато имате свободно време.

Зарандиа сложи на бюрото ми купчината папки. Взех най-горната и я разтворих. Без да прегледам и половината документи, неволно престанах да чета. Досието в едно следствено ведомство наистина е нещо поразително! Неправилно е да се мисли, че това е натрупване само на отрицателни данни за интересуващото ни лице. Съвсем не! Тук са споменати заслугите и наградите, отбелязани са най-високи човешки и граждански достойнства. И все пак досието е съвкупност от документи, подбрани против определено лице, и дори да сте изпълнени с най-пламенно доброжелателство, запознавайки се с него, ще започнете да търсите у това лице нарушителя на законите, човека с нарушен морал, престъпника. Случвало ми се е да чета досиета на хора, смятани за гордост на нацията и обществото, и ако не бях опитен читател, непременно бих си помислил, че пред мен са разгърнати деянията на някой долен човек, зрял за бесилото. Така беше и с тези двадесет души. Всеки от тях лесно можеше да бъде заподозрян в държавно престъпление, да бъде обвинен, че е шпионин на дузина държави, за другите смъртни грехове да не говорим.

— Е, и какво? — Аз откъснах очи от досието и се вторачих в Зарандиа.

— Засега нищо. Но мисля, че скоро ще разполагаме с нещичко.

— От това ли изхождате? — Сложих ръка върху купчината папки и тутакси разбрах, че сякаш удрям плесница на Зарандиа. Но изразът на лицето му не се промени.

— Не, ваше сиятелство — спокойно каза той, — стигнах до това.

Впоследствие този списък от двадесет души неведнъж бе прекрояван. Едни и същи имена преминаваха от група в група и така възникваха съвсем нови комбинации. В края на краищата останаха само две звена. Едното от тях се състоеше от четирима души и се намираше в Баку.

— Всички материали за тези четирима, заедно с инструкциите и задачите, бяха препратени в бакинския подотдел. Воденето на това дело Зарандиа предостави на заместника си, като, естествено, си запази ръководството и правото на контрол. Второто звено се състоеше от шестима тифлисци. Надеждите на Зарандиа бяха съсредоточени именно върху него.

Ето кои бяха тези хора:

Полковник Андрей Николаевич Глебич, петдесетгодишен, инспектор от артилерията на Закавказкия военен окръг. Богатирско телосложение. Баща на шест деца. Гуляйджия, комарджия, любител на анекдоти и веселяк, душа на всяка компания.

Мстислав Старин-Ковалски, поручик, адютант на Глебич. Рязък, насмешлив, зъл, циничен, бонвиван, има слабост към жените и към парите им.

Пьотр Михайлович Кулагин, над шестдесетгодишен. На младини завършил духовна семинария, но, кой знае защо, се отказал да служи на бога, редактира вестник и е политически консултант на Синода, съветник на щаба на Закавказкия военен окръг по религиозните въпроси, нещатен сътрудник на цензурата, доброволен старейшина на тифлиския военен сбор. Бездетен. Затворен и мълчалив. Съпруг на младата, красива, склонна към флиртове госпожа Лариса Кулагина.

Хаджи Сеид, по паспорт Расулов, тифлиски персиец. Едър търговец, но толкова необразован, че едва се подписва, а смята с помощта на броеницата си. Изкупува килими, ръчно декорирани тъкани и ювелирни изделия от местните занаятчии. Посредниците му изнасят тези стоки в европейските столици, пласират ги на тамошните антиквари. Самият Хаджи Сеид не си подава носа извън Тифлис. От къщи — в джамията и веднъж седмично на баня. Други маршрути няма. Изключение правят само извънредно редките визити при мадмоазел Жанет де Ламие, които според някои се дължат на нежна привързаност, а според други — на делови връзки, тъй като се предполага, че са съдружници. Хаджи Сеид бе започнал своята дейност като теляк в тифлиските бани, после, с торба на поклонник през рамо, поел към Мека и Медина, отдето се върнал с много пари, станал търговец и продължил да трупа богатство.

Ефенди Искандер Юнус-оглу беше секретар и касиер на Хаджи Сеид. Владееше почти всички езици, необходими за водене на търговия в Азия. Според източните критерии беше високо образован. Освен в Отоманската империя, този потурчен грузинец бе служил и в Персия, Афганистан, Египет, в Москва и Петербург и винаги като секретар, преводач, консултант на едри търговци. Останал без близки и роднини, шестдесетгодишният Искандер бе самотен и хранеше нежна склонност към най-евтини проститутки. В джамията не ходеше, капка в уста не слагаше, а свободното си време убиваше в чайните, потънал в размишления. Нямахме никакви други сведения за него, които да ни влязат в работа.

Мамзел Жанет де Ламие, близо тридесет и пет годишна, беше французойка по произход, твърде привлекателна и пикантна. Ореол от романтични любовни приключения обкръжаваше името й. Тя бе притежателка на тифлиския магазин за дамско бельо на една френска фирма и дамите от тифлиското висше общество предпочитаха да купуват от нея, тъй като именно при мадмоазел Ламие биваха осведомявани за последните новости на парижката мода. Задграничната ни агентура бе установила, че произхожда от семейство на разорен дворянин, който станал пътуващ цирков артист. До седемнадесетата си година тя пътувала с цирка на родителите си, после танцувала в едно вариете, била шивачка на бельо и така до двадесет и седмата си година, когато следите й изведнъж се изгубват за цели четири години, докато най-после, вече трийсетгодишна, се появява в Тифлис като притежателка на голям магазин.

Всички тези сведения до известна степен приближаваха Зарандиа към истината, но самият той смяташе, че държи в джоба си ключа за разкриване на престъплението. Що се отнася до мен, би било странно да не предположа, че на същите основания можеше да избере шест други досиета, които също толкова аргументирано да свидетелствуват за престъпление, колкото и ония, на които бе спрял вниманието си. С една дума, не бях склонен да споделям неговия оптимизъм. Нито един от моите подчинени не можеше да получи право на по-нататъшни действия, ако аз се съмнявах в целесъобразността на операцията. Изключение правеше само Мушни Зарандиа. В края на краищата, за кой ли път си помислих аз — най-важното е неговото отношение към работата, а резултатът ще дойде от само себе си. Както винаги, така и сега, отношението му към работата бе проникнато от ум и добросъвестност; можех ли в такъв случай да го лиша от правото да предприеме нещо? И аз махнах с ръка — да прави каквото знае.

Бекар Джейранашвили

Метнахме косите на рамо, пуснахме напреде си Дастуридзе и поехме към Цхрамуха. Свечеряваше се. Къщата на управителя на княз Амилахвари беше неугледна: горе две стаички и антре, долу марани и още някакво помещение. Затова пък каква овощна градина имаше — аферим!

Кучето, цяло теленце, бе вързано с верига, ушите му подрязани, нашийникът окичен с някакви дрънкулки. Като се разлая — ще ни проглуши! Вратата на марани беше отворена. Показа се Шалибашвили — нисък, набит мъж. Без да се бави нито секунда, без дори да ни погледне както трябва, той тръгна по пътечката и широко разтвори пътната врата, като ни канеше да влезем.

— Добър вечер, Нико!

— Да ви даде бог мир и здраве! Влизайте, влизайте, защо стоите?

— Почакай, Нико… Чуй какво ще ти кажа — подзе Дастуридзе, но Шалибашвили го прекъсна:

— После, после… Влезте, моля ви! Влизайте де!

Стопанинът ни поведе към къщата.

Минете от тая страна, по-насам, ха така, оттука! Страшно куче, да пази господ… Като се шляеш по чуждите имения, собственото ти куче вълк става. И върху мене се хвърля тоя проклетник… оттука, оттука! Е, тук вече не може да ни достигне. Заповядайте в къщи. Хайде, хайде…

Влязохме в кухнята.

— Мир и благополучие на този дом! — благослови Дата на своето мегрелско наречие. Пожелахме благоденствие на стопанина и ние.

— И на вас господ здраве да ви дава — отвърна той. — Ти седни тука. Вие — тук. Сядайте, сядайте!… Стопанке! Имаме гости… Чуваш ли ме? — извика той на някого горе и като се върна в кухнята, продължи едва чуто, така че не само стопанката, но и ние едва го разбирахме: — Да не забравиш тушинския кашкавал и осолената риба. Вчерашното говеждо го донеси студено, ние тук сами ще си го нарежем… Казвах ти аз: опечи хляб! Така ти се пада, сега се сърди на себе си! Подгряваш вчерашните хлебчета, да не ми ги донесеш незатоплени, че ще ти дам да се разбереш! Ей сега ще плюна и докато изсъхне, да си тука… — Шалибашвили наистина плюна, обърна се към мене и каза високо: — Изглежда, че те бива да отваряш бъчонки. — След това се обърна към Дата: — Ела тука, — Дата се изправи и отиде при него. Ето ти двайсет копейки… Дръж, дръж!… — Сега си наречи за тия две бъчонки и хвърляй… На която страна падне, тая бъчонка ще отвориш. Хвърляй, какво се бавиш! — Дата си нарече и хвърли монетата. — Тая се падна, тая! — Шалибашвили запляска с ръце, зарадва се до немай-къде. Едва не започна да играе. — Върви я отвори! — завика ми той. — Върви, върви! Виното си го бива, по-хубаво няма да намерите! — Аз отварях бъчонката, Дата учудено гледаше Шалибашвили, а Шалибашвили се радваше явно от все сърце: — Ето, върви сеячът, хвърля семето и говори: това за птиците небесни, това за разплаканите вдовици, това за гостите… Нали така? Та и аз… И аз като него. Три бъчонки съм напълнил за гости. Вижда господ, истината ви казвам! Но защо се случи толкова лошава тая година! Къде се изподяваха гостите? Никой не ми идва…

— Влезе стопанката. На подноса й — всичко каквото беше прошепнал Шалибашвили… Да пукна, ако лъжа! Ние с Дата станахме и й се поклонихме. Дастуридзе не се и помръдна, докато не го ръгнах скришом. Брей, че гиздосия! И хубава, и стройна жена му беше дал господ! Такава една… такава… Аз, грешният, си помислих: „Тоя кучи син има вкъщи такава хубавица, а се помъкнал по любовници!“ Но къде ще избяга човек от себе си? Всичко му е малко, все не му стига. А Шалибашвили бръщолевеше ли, бръщолевеше, без да си затваря устата:

— Вие ме извикахте, пък аз тъкмо седях и си мислех: „Сигурно господ ме наказва, лоша поличба е това — бъчонките си стоят ненапити.“ И току чувам, вика се: „Нико, Нико!“ Да ви даде господ всичко най-добро, от сърце съм му благодарен, че ви изпрати тъкмо навреме, като балсам за тъгата и мъката ми… Коста, я подай насам ония рогове! Ей ги там… Само да не си сипал вода! С вино ще ги изплакнем, с вино… А за това трябва мъжка ръка, няма нужда от женска помощ, я ги изплакни… дай да налея… У-ха! Добре! Този на теб, този на теб, този на теб! А ей този — на мене… Да станем! Прави пийте!… Да ни закрилят мощта и сполуката на всичките триста шейсет и пет свети Георгиевци! Да бъдем благословени! Да ни съпътствува благодатта на божията майка дева Мария! Светата Троица и всичките четири Евангелия да пребъдат с нас и нине, и присно, и вовеки веков! Да пием, братя мои! — Ние пресушихме роговете и седнахме край ниската софра. — А сега ето ги тия рогове, тия два чифта! Съвсем еднакви са… Имах два бика, като тях в цяла Картли други нямаше! Тия рогове са от тях. Съвсем еднакви. На йота не се различават! Ако искате, да ги премерим! Коста, какви хора си ми довел?… Залък не слагат в уста… Вземете си от това. И това опитайте. Личи си, че са добри хора. Казвам, личи си, пък бог да ги съди…

— Ами ти остави ли ме да си отворя устата? — казва Коста. — Още при пътната врата исках да ви запозная, а ти — после, после!

— После, разбира се, за къде да бързаме? Гони ли ни някой? А ако не искат да говорят, тяхна работа. Гостенинът бог го праща. И… да вдигнем по една наздравица…

— Ако твоят вълкодав беше с тебе в обора на Ростомашвили, Табисонашвили щеше да се вмъкне вътре на куковден! — улучих аз една пауза в бръщолевенето на стопанина.

— Право казваш, никой нямаше да се вмъкне… това не е куче, а дявол! А ти откъде знаеш дали е бил Табисонашвили или Белтиклапиашвили, или Джиркигледиашвили? Това и властта не го знае, а ти отде ще знаеш? Кучето си го бива, такова не е имал нито баща ми, нито дядо ми, нито прадядо ми… Ами за Табисонашвили кой ти каза?

— Той! — Аз посочих Дастуридзе.

— А-а, тая лисица всичко знае! Нали е човек на оня тъп мошеник! По-рано и двамата крадяха на дребно, а сега им порасна работата… Лисица! По̀ оня ден щях да ударя една лисица, ама ми избяга пущината, не улучих, много беше далече.

— Аз ли да съм казвал? Аз ли? Нищо не съм казвал! Нищо не знам. Искате да ви доведа при Шалибашвили, доведох ви. А иначе нищо не съм ви казвал, нищо…

— Я млъкни, Коста, за бога! Не се прави на глупак!

Той притихна и докато говорехме, мълча като мъртъв.

— Говореше за някакъв тъп мошеник, кой е той? — попита Дата.

— Кандури… Колко главоболия ми е създал, чет нямат. Но аз държа на своето. И няма да отстъпя. Нека първо ми върне ония мехове, дето ми ги сви на горийския пазар.

— Чакай, кой ти е откраднал меховете? Кандури ли?

— Той. Сега е навлякъл расо, пуснал е брада до пояс и се е захванал да учи народа на ум и на съвест… Не на мене тия! Да не мислите, че меховете бяха празни?! Два големи меха и четири по-малки. Големите бяха биволски. А знаете ли колко вино събира най-големият биволски мех? Не знаете? Бих ви казал, ама съм забравил… Оттогава не съм имал биволски мехове, та затова съм забравил. Минаха петнайсет години, откакто ги отмъкна. Ако помнех, нямаше и да питам. Подайте роговете да наливам!

— Когато сториха оня мискинлък и тръгнаха да си ходят, какво ти каза Табисонашвили? — попита Дата.

— Хайде де, че аз да не съм глупак? Мене ли ще ме метне! Ако ще на кайма да накълцат Табисонашвили, пак ще го позная. Притиснах го аз, та си призна — не съм го измислил аз, вика, не дойдох по своя воля. Знае, кучият син, че няма да го издам, затова ми каза. А да го съдя за какво? Гарван гарвану око не вади, то се знае… Раздрънках се, може да съм наприказвал излишни неща — какво да правя, такъв съм си. Мислите, че не зная защо сте дошли? Тук седи пред нас Коста, лисица и мошеник. Там — Табисонашвили и Кандури. Табисонашвили вика: „Аз съм Дата Туташхиа. Като разправяш за своите работи, да не забравиш и моите.“ Искате да знаете аз ли съм измислил това, или го е казал Табисонашвили? И ако го е казал, то кой му е наредил? И какво е кроял този, дето го е научил да постъпи така, и на какво е разчитал?… Казах ви вече — и не защото съм пийнал, — виждам, че грижа ви мъчи, затова ви казах. Не съм се страхувал от тях и не се страхувам. — Шалибашвили чукна Дастуридзе по челото. — Такива работи. Но повече от това, което ви казах, няма да чуете от мене. Кандури е в Хашури, там пие и там спи, а Табисонашвили слухти пред вратата му… Останалото, както го чуете, така го разбирайте. А аз нищо не ща да зная, докато не ми върне меховете. Сега — да се веселим!… Във веселба и на трапеза трябва да си знаем имената, без име няма наздравица. Ти — усещам по приказката ти — Шалибашвили помисли малко, — ти си рачинец, Симоника ще ти е името, а пък ти — той пак се запъна, — ти си мохевец, ти ще се казваш Шиола. Да пием за тези, които са ни родили, дали са ни име и ум, кърмили са ни и са печелили хляб за нас, да пием за тях, а покойните — мир на праха им! — Шалибашвили на един дъх пресуши рога.

Седяхме още дълго. Стопанинът бъбреше, без да спира, но нищо, дето да ни върши работа, не казваше. Не го и карахме.

Тостовете свършиха… Дата извади часовника си „Павел Буре“. Беше към десет. Надигнахме се. Шалибашвили взе бичите рога, напълни ги и ни ги подаде. „Отиваме по работа — каза Дата, — не трябва да пием повече.“ Дълго се препирахме — да пием или да не пием, докато Шалибашвили не изля в устата си своя рог, после и нашите, а рога на Дастуридзе, огромен бичи рог, изля в шията му, след като Дастуридзе отказа да пие. Сбогувахме се. Дастуридзе трепереше от студ и сипеше ругатни по адрес на Шалибашвили. Изпатихме си и ние:

— Не му се карай, Коста, той е свестен човек, и при това умник.

— Дявол е той и кучи син — не се съгласи Дастуридзе. — Веднъж в Хони одрали една бълха и хвърлили в Кура кожата й, реката я изхвърлила в Гори и горийците казали, че по кожата е останало много месо. Един от тези горийци се пада дядо на Шалибашвили. Викали му Брони.

— И силен е, и смел е. И не меховете си чака — каза Дата.

— Мехове, как не! — подхили се Дастуридзе — Кандури не спи по цяла нощ, все си блъска главата, все гадае защо Шалибашвили не си отмъщава, какво си е наумил.

— А ти самият как мислиш, какво си е наумил?

— Кой го знае… Обича да си повтаря една поговорка: „Ако бикът се нахвърли на бивола, ще си счупи рогата“. Няма да надвие Кандури. Знае това и изчаква.

— Какво изчаква?

— Ами да се спъне Кандури. Тогава ще се нахвърли върху него. Шалибашвили не забравя лошото.

— Има още една поговорка: „Не е бивало камила да не вдигне магарешки товар“.

— Шалибашвили сигурно не я знае — рече Дастуридзе.

— Не е там работата — каза Дата, — съвсем не е там.

— А сега, драги Коста, ни заведи при Табисонашвили. Трябва да разберем кой го е накарал да пръсне този мръсен слух.

— Кой го е накарал ли? На когото е човек, той го е накарал.

— Шалибашвили каза, че Табисонашвили клечи пред някаква врата. Пред вратата на Кандури ли?

— Той му е охрана. Вярно е, клечи като куче пред вратата му.

— Хайде да отидем да я видим тая врата.

Дастуридзе замълча и заговори отново едва когато се показаха първите къщи на Хашури.

— Какво мислите да правите?

— Засега не знаем. Ще видим накъде ще повее вятърът, а ти ще правиш, каквото ти кажем?

Приближихме се към дома на Кандури. Това, ще ви кажа, не беше къщицата на Шалибашвили — стояхме пред същински палат. И у най-големите богаташи не съм виждал такава огромна, просторна и красива къща. Беше двуетажна, от едната страна имаше надстроен трети етаж. Наоколо — голяма градина, заобиколена с измазана и боядисана тухлена ограда. Над оградата три реда бодлива тел. На втория и третия етаж беше тъмно. От прозорците на първия се лееше светлина.

Железните порти бяха здраво заключени. Бяха боядисани със златна боя и толкова високи и яки, че и великан не можеше да ги прескочи. Коста ни поведе по заобиколен път — някъде в оградата трябваше да намери и отвори малка вратичка. Всичко това Дастуридзе вършеше с такава готовност и охота, че като помислих на какво ли можеха да се дължат, разбрах: човекът се бе наплашил и разчиташе на милостта на съдбата. Но се излъгах. Скоро се разбра защо беше толкова пъргав.

Натиснахме вратата. Беше затворена отвътре. Не можехме да разберем къде е резето и да отворим, както и с голямата порта. Не ми оставаше нищо друго — намерих две пръчки, покачих се на раменете на Дастуридзе, пъхнах пръчките между двата реда бодлива тел, те се раздалечиха, проврях се между тях и скочих в градината. На вратата имаше голямо резе, подсилено и с кука. Измъкнах куката, дръпнах резето, пуснах Дата и Коста и отново затворих вратата, както си беше.

На първия етаж откъм задната страна имаше две малки прозорчета. Оттам се лееше светлина. Ние се промъкнахме и надникнахме вътре.

Това се казва марани — с кон да играеш по него. Такова не бях виждал. В един голям ъгъл се виждаха бъчви, винарска преса и купища съдове. В най-отдалечения от нас ъгъл се издигаше камината — в нея можеше да бъде изпечена двугърба камила, заедно с всичките й денкове. В камината горяха с пукот и искри огромни дъбови пънове. По средата имаше дълга-предълга маса и около нея кресла — към петдесет души, ако не и повече, можеха да се съберат на тази маса. В третия ъгъл имаше тоне[1] със златист чадър за изтегляне на дима. Стените бяха облицовани с тедзамски камък с изрязани фигури от бял мрамор — и голи жени, и момичета, и момчета, както ги майка родила, и бичи глави, и огромни птици, може би пуйки, може би орли, и всякакви други чудесии!… Едната страна цялата представляваше портрет на царя-господар, направен от дребни камъчета, разноцветни и блестящи, а на отсрещната страна бе Исус Христос, разпънатият Христос, също от камъчета и стъкълца. От тавана се спускаше огромен полилей с петстотин свещи. И по всички стени и ъгли сума свещи в огромни свещници — кой ти има време да ги брои? Пред камината имаше масичка със струговани крачета. Паници, чинии, кани, блюда — всичко беше от сребро. Зад масичката седяха двамина попове без раса, а срещу тях върху лъвски и тигрови кожи се беше излегнал мъж с дълга брада, облечен в червен халат. Кожите бяха постлани върху някакво ниско легло, нещо средно между кресло и миндер. Леглото беше под ъгъл към камината, но на какво се държеше цялото това съоръжение, не можеше да се разбере. Освен това от тавана висяха две газени лампи — от двете страни на миндера на Кандури; едната с жълто шише, другата — със зелено. Онзи с червения халат от едната страна изглеждаше жълто-червен, а от другата — червено-зелен.

Ще ми повярвате ли, все ми се струваше, че спя и сънувам всичко това. Коста ни пошушна, че онзи с червения халат бил Кандури, Табисонашвили никакъв не се виждаше. Коста каза, че или седи пред балконската врата, или хърка в коридора.

Дата заобиколи къщата отдясно, а ние с Дастуридзе — отляво. Табисонашвили седеше на балкона. Беше тъмно, той пушеше и ние го видяхме. Отдясно се мярна сянката на Дата — той се промъкваше покрай стената. Когато от Табисонашвили го деляха десетина крачки, аз кихнах. Табисонашвили погледна към нас, гледа, гледа, но какво ще види, щом е тъмно като в рог, а пък ние се бяхме проснали на земята. Плеснах с ръце. Табисонашвили се надигна и бавно тръгна по посока на звука. В отпуснатите му ръце имаше по един маузер, в устата му — цигара. Як беше негодникът. Вървеше като изправена на задните си лапи мечка. След него се промъкваше Дата. Настигна го, опря дулото на нагана до гърлото му и прошепна:

— Хвърли оръжието!

Цигарата падна от устата на Табисонашвили, а маузерите от ръцете му. Аз станах и ги взех. Претърсих го много старателно, но освен един кинжал, друго оръжие у него не намерих. Бутнахме го да върви пред нас, заведохме го надалеч в градината и го накарахме да седне на земята.

— Защо нямате куче, а?… Долу, долу ръцете!

Табисонашвили не можеше да отвори уста, сякаш го бяха цапнали с брадва по главата; чак след като го ръгнах с маузера в ребрата, почна да идва на себе си.

— Ако почне да лае, нищо няма да чуя… А вие… ще ме пречукате ли?… Ще ме убиете… или какво?

— По-тихо!

— Когато се вмъкна с ония лакеи при Шалибашвили и изнасили жената, защо ти трябваше да се наречеш Дата Туташхиа?

— Ако не ме убиете, ще ви кажа.

— То се знае, че няма да кажеш, ако те убием. Кажи, пък ще видим дали да те убиваме, или не, според настроението.

— Кандури ме накара…

— Ще потвърдиш ли това пред него?

— Разбира се, стига да не ме убиете!

— Потвърди, пък може и да не те убием!

Дастуридзе вдигна ръка — искаше да каже нещо.

— Виждал ли си по ръцете на Кандури пръстени с големи камъни?

— Виждал съм.

— Ами пръстен с много голям брилянт?

— Има един голям камък, ама какъв е, не знам.

— Прилича ли на стъкло?

— Да, съвсем като стъкло и лъщи като стъкло.

— И сега ли е на него?

— Днес го видях.

— Да е колкото кайсиева костилка?

— Точно такъв е!

Дастуридзе плесна с ръце от радост. В тишината ехото прозвуча като изстрел. Цапардосах го по бузата и пак всичко стихна.

— Ще намериш ли въже? — попитах Табисонашвили.

— Въже?… Въже, въже, въже… Имам, разбира се! Под крушата има люлка — екстра въжета!

Бързо срязах въжетата.

— Застани на четири крака!

Табисонашвили не се съпротивляваше. Вързах го. Добре стана — можеше свободно да се движи на четири крака, но не можеше да се изправя, нито да върши нещо друго. На Алазани така спъвахме магаретата.

— Върви пред нас и ни пусни в къщата!

Табисонашвили на четири крака, ние след него. Открехна вратата на коридора, ние — след него. Открехна вратата на марани — и ние там. Ритнах го, Табисонашвили запълзя и замря насред марани.

Онези трима вътре, загубили способността да говорят, гледаха с отворени уста — нас и Табисонашвили, а ние гледахме тях. Изведнъж виждам — Дастуридзе го няма. Огледах се — стърчи зад открехнатата врата, наднича през цепнатината.

— Преброй, преброй… парите обичат да ги броят! — каза някой.

Кой още можеше да бъде тук? Огледах се и що да видя — един папагал. Клетката му голяма, боядисана също със златна боя. Ех, че беше красив кучият му син! Не можех да се сдържа, приближих се. А Табисонашвили стои посред марани на четири крака, навел глава като старо муле.

— Махайте се! — закрещя един от поповете, по-дебелият. Даже ме опръска със слюнка.

— Полиция, викайте полиция! — закрещя вторият.

Бяхме се уговорили Дата да започне пръв, а ние да мълчим, да не отваряме уста и да не реагираме на нищо. Аз трябваше да обиколя марани и добре да огледам всичко. Дата трябваше да ги следи, без да откъсва очи от тях. Отдалечих се от папагала и се запътих право към бъчвите. Оттам — към тоне. Движех се бавно с такъв вид, сякаш освен мене вътре нямаше никой друг.

— Махайте се! — закрещя отново по-дебелият.

— Полиция! Полиция! — завика пак вторият.

— Преброй, преброй!… Парите обичат да ги броят!…

Имаме в пояса по един маузер и в ръцете по един наган — ще се махнем, как не! И освен това интересно кой ще извика полицията — да не би Табисонашвили? На четири крака и до сутринта няма да стигне до полицията, даже да го пуснем.

Разхождайки се така, аз се приближих до камината. Обискирах свещениците. Те нямаха оръжие. От кончова на Кандури измъкнах солиден нож, направен от кинжал. Хубав нож беше, служи ми десет години след това. Огледах ръцете му. На големия пръст на дясната му ръка имаше голям брилянтен пръстен с камък, колкото кайсиева костилка. Разгледах всички пръстени и се наведох да видя върху какво се беше излегнал Кандури. Вдигнах лъвските и тигрови кожи, погледнах под тях.

Под кожите имаше огромни, плътно натъпкани и здраво зашити чували. Кожите прикриваха това ложе.

Промуших с ножа на Кандури единия от чувалите. Посипа се ориз. Мушнах друг — заструи ечемик. От трети — елда. Пъхнах нагана под мишница, взех по шепа ориз и ечемик и отидох при Дата.

— Обърнете се към тях със слово божие, понеже „в начало бе словото и словото беше у бога; и словото бе бог“ — подхвърли Кандури на поповете.

Баща ми беше клисар, като момче ме прати да уча в семинария. Останало ми е нещо в главата, та затова съм запомнил приказките им.

Докато стигнах до Дата, единият поп изрече: „… не само с хляб ще живее човек“, а вторият почна да му приглася: „Не е ли животът повече от храната, и тялото от дрехите.“

Разтворих шепите си и рекох на Дата:

— В другите чували… има и елда…

Дата погледа-погледа как се сипе зърното от ръцете ми и изведнъж изразът му се измени, от гърлото му излезе някакво хриптене и той закри лицето си с ръка.

Поповете поред мрънкаха Евангелието.

А Дастуридзе, който не се показваше иззад вратата, беше видял, че оглеждам ръцете на Кандури, но не можеше да разбере свалил ли съм пръстена, или не. Когато разтворих пред Дата пълните си със зърно шепи, неговата чакалска натура го накара да си помисли, че му показвам пръстените, свалени от Кандури. Не можа да се стърпи, втурна се в марани и като се совна към нас, заврещя:

— Какво… какво… какво е това? Пръстените ли?… Пръстените? А? Къде са пръстените?

— Там, където си бяха.

— Не мърдай, Коста! — пошепна му Дата. — Върху чувала ей с такова богатство си почива главатарят ви.

Дастуридзе изпули очи, вторачи се в зърното.

— Той обичаше каша. — Нали ви казвах, „Кашата“ му викаха.

Дастуридзе понечи да плесне с ръце, но веднага прикри лицето си — изплаши се да не го цапардосам пак по муцуната.

Поповете все мърмореха, а Табисонашвили ги слушаше все така оклюман като уморено муле.

Дата седна на масичката до камината. Ние с Коста се изправихме до него.

— Седнете! — Дата удари по масичката с ръкохватката на маузера.

Двамата свещеници се отпуснаха като подкосени.

— Табисонашвили, ела тука!

— Телохранителят на Кандури се приближи до него.

— Какво ти поръча този да кажеш, когато те пращаше да изнасилиш любовницата на Шалибашвили?

Кандури погледна към Дата, лицето му посиня. Табисонашвили разказа всичко от игла до конец.

— А защо набеди тъкмо Дата Туташхиа!

Още не бях си затворил устата, когато Дастуридзе се нахвърли върху Кандури и се вкопчи в пръстените му. Сборичкаха се, ту единият надвиваше, ту другият, а по-дебелият поп скочи и забоботи:

— „Внимавайте и пазете се от всяко користолюбие, защото животът на човека не се състои в изобилието на имота му…“

Най-после Кандури освободи ръцете си, удари на Дастуридзе един юмрук в челюстта и го отхвърли с ритник като коте.

— Я да сядаш! — закрещях аз на попа.

Той седна, без да престава да се кръсти.

— Аз казах ли ти нещо, Коста? — обади се Дата и се обърна към Кандури: — Говори истината, че иначе още днеска ще се пържиш във врялата смола! И още сто години!

— „В пъкъла… в пъкъла… в пъкъла“ закрещя в тишината папагалът.

— Ако ти си Туташхиа… Много злини се вършат от твое име. Пък и ти самият не си по-добър… Лесно е да се повярва, че ти си го направил, и аз се прикрих с твоето име.

— И още защо?

— Само затова…

— Я не си играй, Кандури! Името и чинът на онзи, който ти нареди да назовеш името ми!

— Никой не ми е нареждал!

Три или четири куршума изсвириха един след друг. От пробитите кожи замириса на опърлена вълна.

Кандури опипа гърдите си, корема, главата.

— Един от помощниците на екзарха! А кой му е наредил, да ме убиете, не знам!

— Не знаеш ли?

— Кълна се в бога!

— Стани!

Кандури се изправи.

— Върви към пещта!

Кандури едва се влачеше. Поповете заохкаха и се закръстиха.

Кандури се добра до пещта.

— Застани с гръб към мене!

Той се обърна.

— Името и службата!

— Не знам, наистина не знам.

Прицелих се. Не се прицелих, разбира се, а си дадох вид, че се целя, и стрелях.

— Сети ли се?

— Казвам ви… Не знам кой му е наредил!

Стрелях още няколко пъти и стана така, както бяхме предвидили: Кандури се хвана за гърлото и се строполи в пещта.

Нямахме намерение да го убиваме. Дори една драскотина нямаше, но ние знаехме, че този хитрец непременно ще се престори на убит и ще се строполи в пещта.

Стана толкова тихо, че се чуваше как куркат червата на Табисонашвили. Поповете не мърдаха, а челюстта на Табисонашвили беше така увиснала, че в устата му би могла да се събере цяла квачка с пиленцата си.

Дастуридзе се хвърли след Кандури, явно искаше да му смъкне пръстена, но преди да дотича до пещта, Дата завика:

— Стреляй, ще хвърлим и него там!

Стрелях. Дастуридзе се спусна назад и в миг се намери на същото място, отдето се беше втурнал след Кандури.

Вържи попа, да е мирно селото…

Дата взе едно Евангелие от камината, прелисти го и го протегна на по-дебелия свещеник.

— Чети високо! От Лука, единайсет, петдесет и две. После дай на него — Дата кимна към другия свещеник, — нека почете и той, ама по-силно и по-ясно!

Свещеникът се прокашля веднъж, дваж, книгата трепереше в ръцете му.

„Горко на вас, законници! Защото отнехте ключа на знанието; сами вие не влязохте, и на влизащите попречихте.“

Вторият свещеник повтори тези думи.

Дата затвори Евангелието и пак го сложи върху камината.

— Да погребем представилия се во Христе раб божий! — рече Дата.

За това не бяхме се уговаряли и аз вече не знаех какво мисли да прави.

— Махнете кожите! — заповяда Дата на поповете.

Те вдигаха кожите една по една и ги хвърляха на пода.

Имаше дванайсет чувала със зърно.

— Пренесете, чувалите и засипете покойника!

Като пъшкаха и се спъваха, поповете едва довлякоха един чувал до пещта. Разпрах го, те с мъка го повдигнаха и го изсипаха върху Кандури. Това беше елда.

— Всички чували изсипете! И по-бързо шавайте! Не сте изпосталели от глад! По-бързо, по-бързо, мърдайте!

На осмия чувал Дастуридзе все пак рипна и се бухна в пещта. Шум, пращене, пукане… и Дастуридзе зарева като теле, подкарано към кланицата:

— Няма ги… Пръстените ги няма!… Брилянтът, колкото кайсиева костилка!… Брилянтът, колкото сливова костилка… А казваше, че е дал по-големия брилянт на наместника, а по-малкия на екзарха! Взел ги е за себе си подлецът… Той ги е носил… Вие видяхте, пръстените бяха на ръцете му. Няма ги! Къде са? Кой ги е взел? Брилянтът, колкото кайсиева костилка, брилянтът, колкото сливова…

Поповете пъшкаха, влачеха чувалите, изсипваха ги в пещта. А отвътре долитаха воплите на Дастуридзе: „… колкото кайсиева костилка… колкото сливова…“

Още щом бе паднал в пещта, Кандури бе смъкнал пръстените и ги беше пъхнал явно някъде надълбоко. Той, разбира се, знаеше, че Дастуридзе ще се хвърли след него.

Поповете изсипаха последния чувал.

А ние се измъкнахме и право в Квишхети.

Грях не грях, ако не беше Дата, щях да ги пипна аз тия брилянтчета. „Който открадне от крадец, блажен е“ — не съм ги измислил аз тези думи.

[1] Тоне — изкопана в земята пещ за печене на грузински хляб. ↑

Граф Сегеди

Както вече казах, на едно от първите места в списъка на Зарандиа стоеше името на Хаджи Сеид. Зарандиа твърдеше, че именно Хаджи Сеид е ковчежникът на панислямистите, но нямаше писмени доказателства, нито каквито и да било убедителни аргументи. Зарандиа започна с това, че реши да разследва ефенди Искандер Юнус-оглу. Ще отбележа, че на мен лично, както и на моите помощници, тъкмо Искандер ефенди ни изглеждаше най-подозрителната персона. И Зарандиа реши да използува именно него, за да разбере каква беше тайната роля на Хаджи Сеид. Предстоеше му да се сближи с Искандер ефенди и да го завербува. Зарандиа го следи дълго, получи необходимите сведения и в един прекрасен ден седна на неговата масичка в чайната.

— Добър ден, Искандер ефенди! Не ме ли помните?

Седналият внимателно огледал новодошлия.

— Струва ми се, че имахте честта да служите като помощник в аптеката на Отен… Да, да, в аптеката на Отен на улица Сололакска… Извинете ме, може би греша? Срещал съм ви някъде, но не мога точно да си спомня професията ви.

Зарандиа му подал визитната си картичка.

— Наистина тук не е написано, че съм и началник на политическото разузнаване.

Потурченият грузинец разглеждал визитната картичка и по лицето му блуждаела тънка усмивка.

Зарандиа го помолил да го изслуша внимателно и веднага му обяснил защо е дошъл и какво иска от секретаря и касиера на Хаджи Сеид. Не пропуснал да му съобщи също, че висшите чинове от тайната полиция са убедени, че ефенди Искандер Юнус-оглу е резидент на турците, но лично той, Зарандиа, смята, че това е грешка, която иска да опровергае, но ще може да направи това само с помощта на Искандер ефенди.

— Смятам, Искандер ефенди — казал Зарандиа, — че ваше призвание и дълг е службата, а не верността. Вие съвсем не сте длъжен да бъдете верен нито на Хаджи Сеид, нито на многобройните си бивши и бъдещи патрони. Вие трябва да бъдете верен на нас, защото вашият сегашен патрон непременно ще бъде уличен в престъпление и тогава ви очаква неговата участ. Няма да искаме от вас нищо особено, само малка помощ, но не можем да ви позволим да бавите отговора си. Ето, вижте. — Той измъкнал от джоба си предварително написана разписка и я сложил пред Искандер ефенди, дори му подал химически молив. — Или подписвате това и действително ни оказвате споменатите в разписката услуги, или отивате оттука право в затвора. Ние ще минем и без вас, но на вас ще ви остане само да се уповавате на аллаха!

— „Дулкернаин отново тръгна на път“… — произнесъл Искандер ефенди, когато дочел разписката.

— Какво благоволихте да кажете?

— Това е от осемнайсетата сура на Корана… Бейрут, Дамаск… Атина също е прекрасен град, не съм ходил там, ама казват, че все пак Дамаск е по-хубав… Ей, Абдурахман, донеси на господин… — Зарандиа бързо го погледнал изпод вежди и името на събеседника заседнало на гърлото на Искандер ефенди. — Донеси на господина по-силен чай, Абдурахман!

Зарандиа кимнал.

Донесли чай. Зарандиа отпил и след дълго мълчание попитал с искрено любопитство:

— Дамаск, казвате… Ами в Рим не сте ли ходили? Прекрасен град! И прелестни момичета, трябва да ви кажа. И най-забавното е, че в Италия все още няма закон против садизма. А пък тъкмо за там ни трябва човек. Вие знаете добре езика. Говорите съвсем свободно на италиански със сеньор Масари. Колко добре се нарежда всичко!…

— „Едно поколение преминава и друго поколение приижда, а земята вечно стои. Също и слънцето изгрява, и слънцето захожда, и бърза да отива към мястото, дето трябва да изгрява“ — издекламирал Искандер ефенди, сякаш говорел със самия себе си.

— Какво благоволихте да кажете?

— Това е от Библията. Еклесиаст. Не си спомням, господин Зарандиа, службата и пребиваването ми в който и да било град да са свършвали по друг начин. — И Искандер ефенди посочил разписката. — Бих искал да знам защо се явявате именно при мен и навсякъде ме следвате по петите. Разбирам, ако бях се провинил в нещо. Но в нищо не съм се провинил. Абсолютно в нищо! И никога!

— В наше време тъкмо това предизвиква най-много подозрения.

— Това, че в нищо и никога не съм се провинил?

— Да.

— Дамаск.

— За това ще поговорим по-късно, Искандер ефенди! — Зарандиа също посочил разписката.

— Разбира се… Но не съм подписвал досега разписка в нито един град. С какво още мога да ви бъда полезен?

— В кои градове и банки извън Русия Хаджи Сеид има текущи сметки?

— Само в Истанбул. В банката на Стинес, влог 1014. — Искандер ефенди отговорил моментално и от този момент в чайната, а и по-късно, говореше само истината.

Вероятно мнозина биха сметнали тази смела стъпка на Зарандиа за оскърбление на професионализма, за авантюризъм. От теоретична гледна точка такава оценка е напълно справедлива, но практиката потвърждава, че повечето вербувания във всички времена и народи са ставали именно така — нахално и откровено. Въпреки възгледите на някои професионалисти повечето от вербуваните предпочитат да не си усложняват отношенията с тайната полиция и закона и е достатъчно на вербувания да му се заяви категорично за евентуалните усложнения, за да отпаднат съмненията му от само себе си. В беседата на Зарандиа с Искандер ефенди нямаше нищо неочаквано, освен импровизираната в момента версия за садизма. С такива сведения за Искандер ефенди Зарандиа не разполагаше и не бихме могли да докажем нищо подобно, но Искандер ефенди е схванал, че ако откаже на Зарандиа, на тайната полиция нищо няма да й струва да подкупи две проститутки, които да потвърдят, че Искандер ефенди е садист. И е предпочел да се съгласи сам, отколкото да бъде въвлечен от други — съвсем обикновен случай в подобни ситуации.

Благодарение на Искандер ефенди успяхме да установим, че истанбулският антиквар Чекурсо бей, четири пъти годишно внасял в банката на Стинес към текущата сметка на Хаджи Сеид суми в турски лири. Всяка вноска се равнявала на две хиляди руски рубли. Според съществуващите правила банката изпращала на своя клиент съобщение за постъпилите суми и по такъв начин Хаджи Сеид научавал, че парите са дошли. Искандер ефенди не можеше да ни каже на кого е изпращал тия пари Хаджи Сеид, но назова името на Кара Исмаил от Дагестан, който изкупувал сребърни съдове от името на Хаджи Сеид. Веднъж на три месеца получавал от касата две хиляди златни рубли извън сумата, която му се давала за закупуването на стоката. Той живееше в Темирханшура. Вървейки по следите му, можехме да разкрием резидентите, разпръснати из Дагестан.

Веднъж, в едно свое изказване пред висши полицейски чинове от Закавказките губернии, Зарандиа разви следната мисъл: във всички времена и държави полицията или администрацията, поела нейните функции, е представлявала и представлява и досега структура, чието предназначение е управляващите кръгове да разполагат с възможно най-пълни сведения за начина на живот, начина на съществуване и възгледите на всеки гражданин. Съществува цяла йерархия — от министъра на вътрешните работи до кварталния пристав, — без която е невъзможно да се изпълняват законите, и няма държава, която би могла да мине без такава служба. Когато виждаме, че определена държавна система стои твърдо на краката си и няма опасност да рухне, това означава, че повечето граждани са доволни от съществуващия ред, че те са на страната на действуващите закони, следователно и на своята полиция, и в такъв случай можем да бъдем сигурни, че необходимите сведения съществуват потенциално в главите на хората — трябва само да умеем да ги вземем. Подобно твърдение звучи парадоксално, но тъкмо в тази парадоксалност е силата му: парадоксът тласка мислещия човек към анализ, а анализът го довежда до извода, че има пред себе си не парадокс, а истина.

Дейността на Мушни Зарандиа протичаше пред очите ми и мога да свидетелствувам, че той неизменно се ръководеше от този принцип. И в Дагестан не потърси други пътища. Пристигна и нареди на тамошната полиция да разучи къде и при кого ходи Кара Исмаил и кой от хората, оказали му гостоприемство, буди подозрение. Тези сведения бяха готови, трябваше само да бъдат погледнати под определен ъгъл. Зарандиа изучи доставените му сведения, сложи точки срещу шест имена, каза, че четирима от тях са резиденти, обмисли как да действува по-нататък, нахвърли плана на поредната операция и замина за Тифлис.

За да постигне успех, Мушни Зарандиа се съобразяваше с още едно обстоятелство. Известно е, че турците са натрупали хилядолетен опит в държавните работи и в разузнаването. И в същото време те са твърде пестеливи. Ако турчинът изпраща пари, непременно ще иска потвърждение, че парите са стигнали до получателя и че му е доставена цялата сума. Но принципите на тайната война няма да им позволят да увеличат броя на лицата, приобщени към тайната, защото това увеличава риска от разгласяването й. Затова, за да получат потвърждение за доставянето на парите, те не биха намесили нови лица. Възможно най-краткият и най-сигурен път беше един: Кара Исмаил — Хаджи Сеид — Чекурсо бей — турското разузнаване. Тук Искандер ефенди не можеше да помогне. Той не бе свързан с тази верига, но Зарандиа ни най-малко не се съкрушаваше заради това. Беше сигурен, че потвържденията на резидентите за получаването на парите ще бъдат намерени в джоба на Кара Исмаил.

След известно време Кара Исмаил се появи в Тифлис и по нареждане на Хаджи Сеид Искандер ефенди му наброи две хиляди златни рубли. Не мина и час и ние вече знаехме за това.

Но само по себе си получаването на парите от Кара Исмаил още не доказваше нищо. Е, получил ги. И какво от това? Вече споменавах, че бяхме хващали куриери, които носеха пари, и това не довеждаше до нищо. Важно беше да се докаже на получателите, че са получили парите от турците, и то за дейност, подкопаваща основите на държавата. Иначе установеният факт си оставаше факт за вътрешно ползуване, той не даваше възможност за действие. Трябваше да намерим документ, който да доказва вината на получателя. Необходими бяха признания и показания. Как да ги получим? Ето от тази мъртва точка не можехме да помръднем вече много години. А Зарандиа я преодоля, но как успя да го направи, не знаеше никой, освен мен, докато желаният плод не падна в ръцете ни. Тогава самият резултат показа на какъв път бе получен. Сега ще кажа само, че всички жълтици, които Кара Исмаил бе получил от секретар-касиера на Хаджи Сеид, бяха фалшиви.

Зарандиа обкръжи Хаджи Сеид със свои хора и, разбира се, уведоми дагестанската тайна полиция, че акцията започва. В момента нямаше какво да прави в Дагестан и остана в Тифлис, изцяло погълнат от делото за австрийския шпионаж.

— Според вас по каква схема ще се развият сега събитията? — попитах го веднъж.

— По най-елементарната, ваше сиятелство.

— Защо мислите така?

— Когато в продължение на много години шпионинът работи, без да чувствува присъствието на тайната полиция, то дори да е извънредно предпазлив, той става невнимателен, разпуска се и започва да нарушава дори най-елементарните правила на конспирацията. Ние ще се сблъскаме именно с такъв случай.

— Дай боже, но все пак бих искал да зная предполагаемата схема на събитията?

— Предполагам, че госпожа Ламие получава сведения от военен характер от поручик Старин-Ковалски. Този млад човек е непрекъснато в компанията на офицерски жени, попива клюките, коментира ги с присъщото му остроумие и цинизъм. След тази обработка клюката става още по-пикантна и съблазнителна за по-нататъшно разпространяване; той импровизира разни слухове, които се консумират като топъл хляб. Талантлив бъбривец. Ако някой има нещастието да му попадне на езика, подробностите от личния му живот, особеностите на характера му, навиците и увлеченията му излитат във въздуха като балончета и пръчици в ръцете на жонгльор. Достатъчно е едно заинтересувано лице да го послуша, да зададе два-три незначителни на пръв поглед въпроса, и представата му за човека е готова. Ползувайки се от благосклонността и кесията на мадам де Ламие, Старин-Ковалски отначало чистосърдечно предполагал, че получава хонорар за плътски и духовни услуги. По този начин в ръцете на австрийците попаднали служебните досиета на нашите офицери и веднъж мадмоазел де Ламие помогнала на Старин-Ковалски да открие, че е станал ни повече, ни по-малко изменник на държавата. Тя го е накарала да лапне тази въдица, а всичко останало вече не се нуждае от обяснения. Трябва да се изясни каква роля е играл полковник Глебич в изтичането на сведенията за нашето артилерийско въоръжение. Тук са възможни два варианта: или полковникът е станал непредпазлив, или Старин-Ковалски е намерил ключове за неговия сейф. Глебич има военна закваска и е човек на дълга. Съзнателната измяна тук е изключена. Същото може да се каже и за Кулагин. Той е фанатично предан на интересите на империята и смята, че без неговите доклади за вътрешнополитическото положение, които изпраща нагоре два пъти в годината, олтарът и престолът ще рухнат. Ако добавим и докладите, които Кулагин е служебно задължен да прави, ще видим едно бюро, отрупано с документи, твърде ценни за чуждестранното разузнаване. Съпругата му е постоянна клиентка на мадмоазел де Ламие. Остава да се изясни дали тя е продавала документите на мъжа си за пари, или ги е обменяла срещу дамско бельо, или пък мадмоазел де Ламие се е упражнявала да фотографира непосредствено в кабинета на Кулагин.

Колкото до Хаджи Сеид, той е сложна фигура, която води двойна, а може би и тройна игра. Обърнете внимание, графе, че закупчиците му сноват из целия Кавказ и имат възможност да се сдобият с всякакви сведения. От друга страна, постоянно го посещават европейски посредници, които препращат стока на Запад. Никой не му пречи чрез някого от тях да изнася агентурни сведения и да получава инструкции. Това е еднакво удобно и за Хаджи Сеид, и за мадмоазел де Ламие. Всичко това може да се смята за почти доказан факт. Не е изключено също така Хаджи Сеид и мадмоазел де Ламие да търгуват помежду си с получените сведения. Знаем, че подобни покупко-продажби са твърде разпространена форма на комерчески отношения между шпиони на различни държави. Освен това открихме нова интересна подробност относно мадмоазел Жанет де Ламие. В продължение на три-четири години тя е била притежателка на малък хотел в Атина. Наистина тогава се е наричала Зизи Жермен.

— Как установихте този факт?

— Наш агент го е купил в Истанбул от един пияница, грък, за двайсет лири. Такава е схемата на събитията, които очаквам. Сигурен съм, че скоро ще се разкрият нови подробности и обстоятелства.

„О, господи, бъдете проклети всички вие и ме оставете на мира!“ едва не извиках аз.

Зарандиа излезе, за да се заеме пак с многобройните си работи, очаквайки всеки момент да го повикат в Дагестан.

Според предположенията му трябваше да го повикат, след като бъдат направени обиски у резидентите и у тях се намерят фалшиви жълтици. На Зарандиа трябваше да му съобщят (така предполагаше той), че резидентите са арестувани и изпратени в различни затвори — по такъв начин те нямаше да знаят нищо един за друг, а семействата им също нямаше да знаят къде са. Кара Исмаил е хванат след поредното си пътуване на половин час езда от Темирханшура, щателно е обискиран и е заловен така, че за това не знае никой, освен него, и онези, които са го заловили.

И така, Мушни Зарандиа седеше и чакаше, но в един прекрасен ден нещо го прихвана и той, толкова невъзмутим при всички обстоятелства и премеждия, изведнъж изгуби търпение и покой, а след като дойде съобщението, че в близки дни в Тифлис ще пристигне полковник Сахнов, съвсем се побърка. Към тези две причини за безпокойството, което го бе обзело, скоро се прибави още една и като не можа да издържи тази толкова нехарактерна за него душевна треска, той след една седмица застана пред мен.

— Ваше сиятелство, моля, посъветвайте ме какво да направя: налага се да отида на село при баща си, защото Дата Туташхиа се е съгласил да се срещне с мен, но никой не знае кога точно ще пристигне полковник Сахнов, а аз по това време трябва да съм в Тифлис. А в Дагестан непременно трябва да отида, в края на краищата това е най-важното…

— Получили ли сте известия от Дагестан?

— Не.

— Тогава защо трябва да пътувате?

— И аз не знам!… — усмихна се Зарандиа.

В този миг разбрах (и до ден-днешен мисля така), че този негов порив не беше някакъв каприз, а властен тласък, идващ от глъбините на душата му, и този порив не беше породен от моменталното му състояние, а бе следствие на дълго съзряваща вътрешна убеденост, че непременно трябва да отиде в Дагестан.

— Вие се надявате да склоните Дата Туташхиа?

— Това е почти безнадеждна работа, графе, но нали се казва, че рискът е половин успех и че който рискува, съпътствува го вятърът на съдбата.

— Но формата… По какъв начин смятате да му поднесете предложението си?

— Честност и откровеност, няма друг път. Него не можеш да го излъжеш. Пък и не ни прилича да го лъжем. Какво ще спечелим по този начин?

Поклатих глава, защото не вярвах в това начинание.

— Но и аз трябва да пътувам… ще инспектирам нашите губернии — казах аз.

— Не съм забравил.

— Няма какво да се прави, заминавайте.

Исках да му кажа, че напоследък е явно развълнуван и това може да го доведе до прибързаност, а следователно и до грешки, но се сдържах. По отношение на Мушни Зарандиа подобни предупреждения бяха излишни.

Но той сякаш прочете мислите ми и каза:

— Не се безпокойте, графе, ще направя всичко, каквото е необходимо и възможно.

На другия ден заминах за Баку, а след още два дни Зарандиа потегли за Мегрелия. На връщане завил на север от Мцхета и без да се отбива в Тифлис, минал през проход Крестовий и се намерил в Дагестан.

Предстоеше ми двуседмично пътешествие. Страхувах се, че и това време няма да ми стигне, защото ме чакаха съвещания в три града, но обстоятелствата се стекоха така, че свърших работите си преди определения срок и на десетия ден се върнах в Тифлис. Зарандиа още го нямаше.

Димитрий Кодашвили

Още съвсем млад бях изпратен от светейшия и праведен Синод да служа в едно високопланинско село, сгушено сред скалите на Кавказкия хребет. В това село живееха мегрелски пастири-скотовъдци и то се наричаше Луци.

Тамошните жители не почитат много вярата и по внушение на дявола още през първата година на моето служене в Луци бе извършен страшен грях: една нощ бе изклано семейство Тодуа, майка и четирима сина. Оцеля само главата на семейството, Дороте Тодуа, който пасеше в планината стадото си. Приставът ми каза, че това престъпление е извършено от вероотстъпника, врага на престола, разбойника и убиеца Дата Туташхиа. Пред цялата енория проклех грешника и го анатемосах.

Над Луци, в планината, има летни пасбища и пастирски колиби. В тези колиби често се укриваха абраги и Дата Туташхиа всяко лято отиваше там. Пътем се отбиваше в Луци. Когато ни съобщиха, че той изклал семейството на Тодуа, в енорията настана суматоха, тръгнаха приказки и одумки. Ясон Карчава, най-почитаният скотовъдец в селото, пред всички каза на разбойника отсега нататък да не стъпва в това село и при никого да не идва на гости. Туташхиа изслуша спокойно гневните му думи, дръзко заяви, че никого не е убивал и тръгна по пътя си. Повече не гостуваше в селото, но не престана да минава оттук, като че нищо не е станало, и поздравяваше всеки срещнат с изключение на мене! Имаше хора, които с години не отговаряха на поздрава му — той беше отвергнат и властите знаеха това.

Но макар че всички се отвърнаха от него, някои се съмняваха дали приставът е казал истината и дали не си вземаме от излишна доверчивост грях на душите. Мнозина енориаши ме осъждаха зад гърба ми. Туташхиа знаеше, че съм го проклел и аз се страхувах да не ми отмъсти.

Дороте Тодуа беше як старец, но мъките и сълзите го сломиха. Той бързо отпадаше и му беше все по-трудно да се справя със стадото си. Всяка есен казваше, че ще го закара в долината и ще го продаде.

Имах една дойна коза, която се щураше без надзор и една вечер не се върна у дома. Не дойде и на сутринта. Чаках до пладне и тръгнах да я търся.

Вървях по тясна пътечка, която се виеше по ръба на пропаст и на другата страна видях трима пътници. В единия от тях веднага познах Дороте Тодуа. Вървеше бавно, преметнал през рамо кожена торба. Беше ранна пролет и по това време хората откарват стадата от долините в планината, а пък Дороте беше без стадото си.

Помислих си, че най-после го е продал и се загледах в спътниците му. Единият беше с черна чоха и носеше оръжие. Пред пътниците вървеше дорест кон, през седлото на който бе преметнат ямурлук. Познах Дата Туташхиа и се учудих само, че върви заедно с Дороте Тодуа, а че беше нагъл и не се боеше от нищо, знаех и без това. Втория не го познавах. Нямах никакво желание да се срещам с Туташхиа.

Пътечката свърна надясно. Надявах се да намеря козата в дола и също свърнах надясно. Склонът беше стръмен и аз с мъка се изкачвах по него. Вървях дълго и докато се изкатерих догоре, много се уморих. А козата все не се виждаше. Навръх дола растеше огромен габър — трима души едвам биха го обхванали. Целият бе обвит с бръшлян. Помислих си, че ако се кача на дървото, ще мога да огледам всички склонове. Те бяха обрасли с гъсти храсти и сред тази зеленина лесно щях да забележа бялата коза.

Покатерих се на габъра, огледах склоновете, нищо не видях и се натъкмих по-добре, за да си почина, като същевременно не откъсвах поглед от храстите. Чу се чаткане на конски копита.

На десетина крачки отдясно имаше много дълбок, тесен като пукнатина дол с пресъхнало дъно. Пътечката, която идваше отдолу, се прекъсваше отсам дола. През него бе прехвърлена греда и от другата му страна пътечката продължаваше и криволичеше през гората към Луци.

„Ехе-е! — помислих си аз. — Те явно са спирали да си починат, иначе докато се мъкнех из доловете, трябваше отдавна да са задминали Луци.“

Започнах да се спускам от габъра, исках вече да скоча, за да не им се мяркам пред очите, но не успях и се скрих в бръшляна.

Първо се показа дорестият кон на Туташхиа. Той спря пред гредата, прехвърлена през пропастта, и се обърна към стопанина си. Туташхиа вървеше, навел глава, след него чукаше с тоягата си Дороте Тодуа, следван от нисък шишко на около двадесет и пет години.

Като не получи отговор от стопанина си, конят предпазливо премина по гредата, спря се на другата страна и заскуба трева в сянката на габъра.

Дата Туташхиа се приближи до гредата и спря да изчака спътниците си. Дороте Тодуа свали торбата от гърба си и я подаде на Туташхиа. Абрагът я пое, премина по гредата и остави торбата на земята. Извади кесийка с тютюн, напълни лулата си и докато секаше огън, Дороте стъпи на гредата, но изведнъж се спря, не се решаваше да продължи. Непознатият го заобиколи, мина отпреде му и му протегна ръка, канеше го да върви след него. Старецът му подаде не ръка, а тоягата си и те тръгнаха. Непознатият вървеше бавно, водеше го и когато стъпи на земята — старецът в това време беше на средата на гредата, измъкна тоягата от ръката му и го блъсна с нея в гърдите.

Дороте Тодуа полетя надолу, дочу се шум от паднало на дъното тяло.

Туташхиа се обърна.

Непознатият бе коленичил и се вглеждаше в дълбината на дола. Туташхиа се приближи до края на урвата и също погледна в пропастта.

Непознатият бързо се огледа и се спусна към торбата на Дороте Тодуа… Припряно я развърза, изсипа на земята всичко, което беше вътре, грабна една кесия от кози мехур, развърза със зъби здраво затегнатия възел и измъкна парите… Много пари.

Като ги видя, Туташхиа издаде някакъв звук — не можах да разбера дали от учудване или от радост.

— Колко са много! Виж! Виж! — Непознатият, бе изпаднал в транс, гребеше с шепи парите, опитваше тежестта им, сгъваше ги, разглеждаше ги, нареждаше… и изведнъж срещна погледа на Туташхиа.

Замря, както беше коленичил, челюстта му увисна, загледа абрага като пале. Абрагът го оглеждаше мълчаливо, духна в лулата си и пусна струйка дим.

Непознатият наведе очи и започна да дели парите. Не умееше да брои и ги трупаше на две купчини: надясно — наляво, надясно — наляво.

— Половината за тебе, половината за мен. Виж колко са много! — Той раболепно погледна Туташхиа, пак отдолу нагоре, срещна погледа му и се вцепени.

— Наполовина… — Непознатият беше съвсем объркан. — Ти нали си Дата… Дата Туташхиа. А аз съм Звамба… Звамба.

След дълго мълчание абрагът го попита откъде знае, че той е Дата Туташхиа.

Звамба сякаш си бе глътнал езика.

Абрагът чакаше.

Звамба посочи към клисурата.

— От него. Ти вървеше по пътя и той рече: „Това е Дата Туташхиа… И после вика: — Клетият!“ За тебе го каза.

И пак мълчание.

— Остави парите в кесията и не ги пипай! — тихо му заповяда абрагът.

Звамба не можеше да помръдне от страх.

— Мои са! — закрещя Звамба. — Всичките са мои. Давам ти половината, защото си Дата Туташхиа. Да беше друг, нямаше да му дам. Какво искаш още? Всичко ли искаш да вземеш? Всичко?…

Абрагът го гледаше невъзмутимо. Звамба беше като попарен. Събра парите, натъпка ги в кесията, завърза връвта и пак застина.

Не разбрах какво още му каза Туташхиа — говореше много тихо и ниско, но Звамба остави кесията, пак надникна в очите на абрага и припряно запъха нещата на Дороте Тодуа обратно в торбата.

— Нека всичко да бъде за тебе, Дата батоно — каза той, като събра нещата и завърза торбата. — Но знаеш ли колко дни съм го дебнал?… Нямам ли заслуга и аз?

Туташхиа пак пусна дим и му заповяда да донесе тялото на Дороте Тодуа.

Без да каже нито дума, Звамба тръгна по ръба на урвата, като търсеше място, откъдето да се спусне надолу. Не беше направил и десет крачки, когато абрагът измъкна оръжието си и тръгна след него.

Дорестият кон погледна към стопанина си и пак заскуба трева.

Едва след като останах сам, можах да събера мислите си и да дойда на себе си. Зад хълма деца пасяха пуйки. Свлякох се от дървото, дотичах до тях и разказах на синчето на Кокочиа, че Звамба е бутнал в пропастта Дороте и е измъкнал от торбата му кесията с парите, а Дата Туташхиа бе отнел от Звамба тия пари. Разбра ли ме момчето и доколко ме разбра, и аз самият вече не бях в състояние да преценя.

Върнах се на предишното си място и се притаих в храстите.

Дата Туташхиа все още стоеше на края на урвата, без да откъсва поглед от разбойника. Разнесе се шум на търкалящи се надолу камъни. На два пъти дочух ругатните на Звамба.

Най-после се показа и той самият с обезобразеното тяло на Дороте Тодуа на гърба си. Задъхваше се и все така угоднически се взираше в очите на Дата Туташхиа.

Абрагът му даде знак, Звамба пусна тялото на Дороте Тодуа на земята и веднага се хвана за сърцето. Едва се държеше на краката си.

— Донеси тук торбата и кесията! — заповяда Туташхиа.

Звамба затърча, като се спъваше.

— Захапи кесията, а торбата сложи на шията си! — каза Туташхиа, когато онзи се върна. Звамба се помая, но не чака заповедта да му бъде повторена, а направи всичко, което му бе заповядано. Ала метна торбата на гърба си.

— Казах на шията — напомни му абрагът.

Звамба се позачуди, но направи и това. И пак погледна към абрага: какво още да прави?

— На гърба! — каза Туташхиа, като погледна към трупа.

Звамба за миг се вцепени.

— Няма да го взема… да ме убиеш, няма да го взема! Мъртвец!… Страх ме е от умрели… — Гласът му трепереше, дъхът му аха-аха да спре. — Мъкнах ли го отдолу? Мъкнах го… Сърцето ми… Не виждаш ли? Сърцето!

Два куршума изсвириха един след друг. Единият изсъска край ухото ми. Другият се заби пред краката ми — очите ми се напълниха с прах. Исках да бягам, но краката не ме слушаха. Туташхиа пъхна оръжието в кобура си, а аз възнесох молитва към господа, че ме бе спасил от сигурна смърт.

Звамба пребледня, целият се разтрепери и започна да опипва продупчената си под мишницата дреха, после раздраните под корема панталони… Огледа ръцете си — нямаше кръв и той се захили като безумен?

— Както заповядаш, Дата батоно!… Както кажеш… — Той метна на гърба си тялото на Дороте Тодуа и пое по пътечката.

Туташхиа дълго гледа след него и с тихо изсвирване повика коня.

Превит одве, Звамба едва местеше крака. Кесията, която стискаше със зъби, не му позволяваше да диша. Нозете на Дороте Тодуа, проснат на гърба му, се влачеха по земята, ръцете му висяха като камшици. Отзад, на десетина крачки разстояние, вървеше Дата Туташхиа, а след него глухо потропваше с копита по каменистата пътека дорестият му кон.

Като се изравни с мен, Звамба се обърна към Туташхиа:

— Какво искаш, Дата батоно? Дълго ли още ще го влача?

— Докато не издъхнеш, куче! — отвърна Туташхиа и отмина покрай мен.

Без да пророни нито дума, Звамба се помъкна по-нататък, като пъшкаше и се спъваше. Пътеката заобикаляше хълма и те се скриха зад завоя.

А аз, клетият, останах да лежа в бодливия храсталак и мисли, една от друга по-страшни, се блъскаха в главата ми: не бяха ли призраци? Или беше гняв господен? Или оргия на сатаната? Че на всичко отгоре изпратих и онова хлапе в селото. Какво ще стане, когато освирепелите скотовъдци се изстъпят срещу Туташхиа и Звамба? Коя нечиста сила ще възтържествува?

Запретнах расото си и се втурнах по склона. Когато се измъкнах на пътя, расото ми висеше на парцали, панталоните ми бяха целите в бодли, нозете до глезените изподрани до кръв. Отново се шмугнах в храстите — бях капнал, пък и пътят за Луци минаваше през тази клисура и разбойниците неизбежно щяха пак да минат покрай мене.

Като си отдъхнах, погледнах към пътя — никой още не се изкачваше по него, но — чудни са делата ти, господи! — съвсем наблизо пред себе си видях четирима пастири, залегнали в засада, с насочени към пътя пушки.

Извиках им и пушките се насочиха към мене. Едва не ми прилоша.

Задъхвайки се, аз им разказах какво се бе случило. Те започнаха да ме разпитват, но повече не можех да промълвя нито дума. Аз самият не разбирах това, което бях видял, и нищо не можех да обясня както трябва.

И ето че на височинката се показа Звамба с тялото на Дороте Тодуа на гърба. Той вече не се мъкнеше както преди, а тичаше, без да си поема дъх. След него, яхнал коня си, Дата Туташхиа го следваше по петите и го подканваше да тича.

Явно Звамба съвсем бе капнал; той намали темпото. „Не се преструвай!“ — извика Туташхиа и го шибна с камшика.

И нещастният убиец пак затича, превит под тялото на убития.

Те бяха дошли вече почти до нас, а ние се гледахме един друг и господ не ни изпращаше разумение — какво да сторим, как да постъпим?

Изведнъж се разнесе изстрел — откъм нашата страна. Звамба се хвана за сърцето и рухна на утъпканата земя. Ясон Карчава удари с приклада по главата кръчмаря Джонджолиа, а Туташхиа, както си беше на седлото, стреля по посока на барутния дим. Куршумът изсвири в листака над главите ни. Като скочи от коня и се скри зад него, Дата Туташхиа се прицели, вече видял кой е пред него. Двамата братя Чочиа изчезнаха яко дим, все едно, че изобщо не бяха се вестявали тука. Поисках от бога опрощение на греховете си и зачаках своя час.

— Не стреляй, Дата! — закрещя Ясон Карчава, като скочи на крака. — Джонджолиа стреля по тебе, ето го, търкаля се тука кучият син!

Вдигнах глава и погледнах надолу. Туташхиа стоеше на пътя. Лявата му ръка беше в кръв. В дясната държеше кърпа и се готвеше да превърже раната.

— Излизайте на пътя! — високо каза Туташхиа, като притискаше с кърпата раната си. — Ей, вие там!… Джонджолиа, излизай и ти!

Джонджолиа хич и не мислеше да става, докато Ясон Карчава не го ритна.

Излязохме от храстите.

Дата Туташхиа оглеждаше проснатия на земята Звамба и трупа на Дороте Тодуа до него.

— Защо стреля в мене, Джонджолиа? Казвай истината! Само истината, ако искаш да ти простя тази кръв!

Кръчмарят наведе глава.

Звамба беше неподвижен. Сетих се, че се оплакваше на Туташхиа от сърце и че се бе хванал за сърцето, преди да падне.

Наведох се, пипнах пулса му, допрях ухо до гърдите му. Беше мъртъв. От него се вдигаше, лека пара, а зъбите му стискаха кесията на Дороте Тодуа. Прочетох молитва и се отдалечих от покойника.

— Тебе питам, казвай какво искаше от мене. — Туташхиа нямаше намерение да остави Джонджолиа на мира. — Казвай веднага, защо стреля?

— Прости ми, Дата батоно! Умът ми се размъти… Алчността ме заслепи! — занарежда той. — Не оставяй децата ми сираци! Истината ти казвам, от алчност…

Лицето на Туташхиа пребледня.

— Онези пет хиляди, които даваха за главата ми, — правителството ги отмени — промълви той и се отдръпна настрана.

Дълго размишлява, като местеше поглед от кръчмаря към тялото на Звамба, после пак към кръчмаря, докато най-после погледът му се спря върху мене. Той ме пронизваше с очи и мълчеше — разбрах, че очакваше да заговоря.

Какво ли можех да кажа?

— Предаде богу дух грешникът — отроних аз… Изглежда, сърцето му не е издържало. — Говорех за Звамба. Абрагът извади оръжие и го насочи към Джонджолиа. Хвърлих се между тях и възнесох молитва към господа нашего Христа.

— Господи, умиротвори духа на посегналия да убие човек, угаси гнева в душата му и задръж гнева на сърцето му, понеже след смъртта на един петима Джонджолии ще останат сироти, бедни и беззащитни и гонени от злата съдба, ще тръгнат всинца по път неправеден, греховен, по пътя на омразата и злото.

— Мислиш ли, отче Димитрий, че ако самият Джонджолиа ги отгледа и петимата, поне един от тях ще стане по-добър от баща си? Щом те боли душата за участта на децата му, трябва да ме молиш да убия това животно!

Хвърлих се в краката на абрага и отново се замолих. — Господи, отвори окото на разума и разтвори вратата на истината пред раба твоего Дата Туташхиа, да не си вземе грях на душата. Вразуми го: неразумно и неправилно е да се изкоренява злото със зло, понеже злото, дори извършено в името на доброто, ще породи много нови злини и няма да има край това, и гибелно е то…

Чу господ молитвата ми, внуши на абрага да се отрече от онова, що беше намислил. Скри Туташхиа оръжието си.

— Джонджолиа — рече той, — Звамба не направи нищо по-лошо от онова, което мислеше да направиш ти. Знай го! Плачеш за куршум, ала не трябва от моята ръка да те стигне. Ще кажат, че съм те убил, защото си стрелял в мене. А на теб трябва да ти видят сметката не заради това, а задето си способен за пари да убиеш човек. Затова си заслужаваш смъртта, запомни думите ми! Подлостта и вероломството ти ще те довършат, и то много скоро!

Туташхиа скочи на седлото и се заизкачва към планината.

Дороте Тодуа лежеше на гръб. В отворените му очи бяха застинали гняв и ярост. Здраво стиснатите му юмруци бяха вдигнати към вечерното небе.

В едната си ръка стискаше камък.

Граф Сегеди

По онова време криминалният отдел на тифлиската полиция се оглавяваше от един твърде опитен в криминалистиката човек, Иван Михайлович Усатов, който тогава вече бе прехвърлил седемдесетте. Още в деня на завръщането си в Тифлис аз побързах да отида в службата си, защото предчувствувах нещо лошо. И наистина, едва престъпих прага на кабинета си и ми доложиха, че Иван Михайлович Усатов моли за незабавна аудиенция.

Усатов беше подвижен старец с неукротим темперамент. Влезе някак припряно, накарах го да седне в креслото и се осведомях за здравето му. Но той страшно бързаше, поглеждаше ме, хитро присвил очи, и явно изгаряше от нетърпение да разбере зная ли по каква работа е дошъл. Не знаех и го попитах.

— Идвам по повод килима на Великите Моголи — промълви Усатов след внушителна пауза и отново вторачи в мене хитрите си очички.

— Килима на Великите Моголи? — проточих аз с чувството, че ми заговаряха за легендарния пояс на Джимшед или за Лабиринта на Минотавъра. Напрегнах паметта си… не, не можех да си спомня нищо подобно.

— Слушам ви, Иван Михайлович.

— Та вие, значи, нищо… нищо не знаете? — пак се завъртя на стола си Усатов.

Мнозина млади чиновници, когато говорят с началника, се стараят да покажат своята осведоменост и за най-дребните неща и по този начин да създадат впечатление за безукорна добросъвестност, любов към работата и енергичност. Тази черта бе останала у стария служител от младини и сега тя ми изглеждаше забавна.

— Не, нищо не зная. Какво има?

Като ми отправи още един недоверчив поглед — може пък наистина нищо да не знае, нищо да не е чувал за този килим, — Усатов каза:

— Тогава, ваше сиятелство, аз трябва да ви разправя тази история от самото начало.

— Заповядайте…

— След похода си в Индия Надир шах подарил на своя сподвижник, тогава още млад принц, а по-късно цар Ираклий Втори, огромен син килим, който някога бил принадлежал на Великите Моголи. Оттогава килимът се намира в Тифлис в Метехския дворец. Ага-Мохамед хан, като превзел Тифлис, заграбил заедно с другите съкровища и този необикновен килим и го подарил на Мелик Меджун, васал на Ираклий, задето се отрекъл от своя сюзерен и се бил срещу него като верен съюзник на Ага-Мохамед. Потомците на Меджун пазели килима като зеницата на окото си. Отначало той се намирал в Ереван, после отново го докарали в Тифлис. Преди две години англичаните давали за този килим трийсет хиляди. В началото на тази година Хаджи Сенд бил съгласен да даде трийсет и пет… Но притежателят поискал петдесет и килимът не бил продаден. В един прекрасен ден килимът изчезнал. Това се случи преди два месеца. Пострадалият, разбира се, дойде при нас и ние започнахме издирванията. Стопанинът на килима има многобройно семейство и тълпа роднини. Можете да си представите на какъв зор бях. Държаха ме в обсада, пред входа на участъка денонощно се мотаеше някой от това семейство. Уверяваха ме, че килимът ще бъде продаден или в Тифлис, или в Баку. Преди три седмици намерихме и килима, и крадеца. Как мислите, кой е той? — Усатов ме погледна така укоризнено, сякаш крадецът ми беше близък роднина или пък протеже.

— Нямам представа.

— Спарапет!

— Спарапет? — Това име нищо не ми говореше. — Нещо не си спомням… Спарапет… — Дори ми стана неудобно, че в разказа на Усатов толкова неща ми бяха неизвестни.

— Спарапет, ваше сиятелство, прочутият тифлиски мошеник, комарджия и крадец!… Вече две години, откак е обявено издирването му из цяла Русия. Никой не можа да го открие и да го хване… освен мен. — В гласа на Усатов прозвуча гордост и пак… укор. — Да, най-прочутият крадец и мошеник… и комарджия!

Старият копой беше поразен от моята, неосведоменост.

Животът ми бе протекъл така, че крадците, мошениците и комарджиите минаваха някак настрана от мене, пък и аз никога не съм се интересувал от тях. Освен това на човек в моето положение не му прилича да лъже подчинения си, а дори ако това беше прието, то аз по природа не съм лъжец. Но дали защото изпитвах неудобство, доколкото един, общо взето, обикновен полицай знаеше за този Спарапет повече от мене, а може би просто от любезност, но аз отвърнах твърдо:

— Да, спомних си. Спаспет.

— Не Спаспет, а Спарапет, ваше сиятелство! — Усатов едва не се разплака — толкова му беше досадно, че не зная както трябва прякора на прочутия крадец.

— Да го вземат мътните! — разсмях се аз на това, че бях изпаднал, в такова глупаво положение. На стареца пък му се стори, че зная абсолютно всичко по тази история с килима, но, кой знае защо, предпочитам да не се издавам и да се правя на две и половина. Почувствувах, че е време да се овладея, и като изтрих сълзите, бликнали от внезапния смях, помолих Усатов да ме извини и да продължи интересния си разказ.

— Да, ваше сиятелство, заловихме ние Спарапет заедно с килима и не щеш ли, влиза господин Зарандиа и ни отнема всичко — и килима, и Спарапет… Мислех, че са ви доложили за всичко това. От този ден изчезнаха от очите ни и притежателят на килима, и всичките му роднини. Престанаха да обсаждат управлението на полицията и да ме тормозят с молбите си.

— Казвате, че е прибрал и крадеца? — Почувствувах, че тук започва да проблясва нещо важно.

— Тъй верно, отведе Спарапет… и килима взе. На мене ми заповяда: „Никого не сме намирали, нищо не сме вземали, никого не сме пускали и изобщо за нищо не сме чували.“ — Усатов замълча и присвитите му малки очички отново започнаха да се впиват в мен и да ме пронизват.

Очевидно Зарандиа се беше отървал от ощетените с обещанието, че килимът непременно ще им бъде върнат…

— Е? — с явно закъснение се обърнах най-после към Усатов.

— Ами вече седмица, ваше сиятелство, откак Спарапет е продал килима за дванайсет хиляди и е изчезнал от Тифлис.

— Много евтино го е продал, нали?

— Ами как — стоката е крадена.

— И на кого го е продал?

— На Хаджи Сеид, а самият той изчезна, изпари се… Мога да конфискувам килима от Хаджи Сеид като крадена стока, но много се опасявам, ваше сиятелство — ами ако господин Зарандиа смята да се разпореди с този килим по някакъв друг начин… а пък, от друга страна, си мисля — ами ако килимът пак изчезне?!

Олекна ми на сърцето, защото Усатов оперираше с измерения, достъпни за мене — Хаджи Сеид, Зарандиа.

Тук не се искаше особена проницателност: кражбата на килима бе организирана от Зарандиа, тя му бе необходима за нещо.

Повиках касиера.

— Внасял ли е Зарандиа някакви пари в касата преди заминаването си?

— Дванайсет хиляди в асигнации.

— За предаване в хазната ли?

— Не, за временно съхранение…

„Бива си го, не е дал дори възнаграждение на Спарапет“ — помислих си аз.

— Благоволихте ли да кажете нещо?

— Не, не, свободен сте.

Касиерът си отиде, а аз казах на Усатов:

— Иван Михайлович, Зарандиа сега е в Дагестан. Трябва да се върне след седмица. А засега е необходимо да постъпвате така, както ви е помолил.

— Разбирам ви, ваше сиятелство, разбирам ви, но Спарапет… пък и килимът… също!

— Не можех да обещая на Усатов, че Спарапет ще бъде върнат на полицията; за да стане това, старецът би трябвало отново да го търси и да го залови, но че килимът непременно ще бъде върнат на притежателя си, това обещание можах да поема. И изведнъж ме осени мисълта, че Зарандиа е наредил да бъде откраднат килимът на Великите Моголи съвсем не от желание да помогне на хазната. Щом като килимът е продаден на Хаджи Сеид, то от само себе си се разбира, че ще остане там, докато Зарандиа не се върне от Дагестан. Като съобразих всички тези обстоятелства, аз казах на Усатов:

— Иван Михайлович, разчитам на вашия опит и на вашите способности. Докато не се върне Зарандиа, килимът трябва да се намира там, където е в момента. Ако някой се опита да го изнесе, незабавно го задръжте заедно с купувача! Разбирате ли мисълта ми?

— Слушам, заедно с купувача в полицията, ваше сиятелство! — Усатов се изпъна пред мене, чукна шпори и излезе.

В душата ми остана неприятно чувство. Бях засегнат, че операцията бе проведена, без да бъда предварително уведомен за нея. Това, което оправдаваше Зарандиа, бе, че той замина два дни след мен. Може би операцията с килима бе предизвикана от нови, непредвидени обстоятелства.

Извиках заместника на Зарандиа, Шитовцев.

— Какво можете да ми разкажете за тази история?

— Всичко. Чаках телеграма от господин Зарандиа. — Тази сутрин я получих.

— Продължавайте…

— Основната операция изисква подготовка — необходимо е да установим акта на продажбата на килима. След това ще изпратим Усатов да направи у Хаджи Сеид обиск, при който трябва да се установи, че Хаджи Сеид е купил крадена стока и при това я е препродал… Напомням, преди това е абсолютно необходимо да се удостовери препродажбата на килима. Усатов ще потвърди документално този факт и уж за изясняване на някакви допълнителни обстоятелства ще остави този килим у Хаджи Сеид, като, разбира се, вземе разписка от него. Господин Зарандиа особено държеше килимът да се намира у Хаджи Сеид, докато не се върне от Дагестан.

— Ясно — казах аз, макар че далеч не всичко ми беше ясно. Безспорно беше едно: цялата тази операция поставяше Хаджи Сеид пред Зарандиа в положението на престъпник. Тази позиция даваше на Зарандиа важно предимство в техните по-нататъшни взаимоотношения. Дотук добре, но аз чувствувах, че има още нещо. Опитвах се да се ориентирам в смътните си догадки, когато ненадейно сложиха на бюрото ми телеграма, която известяваше за скорошното пристигане на Сахнов. Отдавна чакахме тази визита, но трябваше със собствените си очи да прочета съобщението, за да придобие мисълта ми веднага прозрачна яснота. Разбрах всичко.

Най-висшите аристократични родове в Русия обичаха да се перчат едни пред други с особените си вкусове и пристрастия. Родът на Романови се смяташе за притежател на най-голямата колекция от брилянти в цялата империя, а може би и в целия божи свят. Наришкини имаха великолепни конезаводи. Галицини притежаваха рядка колекция от кристални и фаянсови предмети. Юсупови имаха също толкова рядка колекция от часовници. Майката на Сахнов, по баща Шереметиева, бе получила като наследство приказна колекция от килими, която бе подарила на единствения си син в деня на сватбата му. Шереметиевата издънка с похвално усърдие продължаваше да попълва тази колекция. По едно време се разнесе слух, че бил заложил в Пермска губерния гори — зестра на жена му, — за да купи още няколко от килимите на Бухарския емир; изобщо значителна част от доходите му отиваше за килими. Това увлечение съвсем не беше безкористно. По баща дворянин със скромен произход и състояние, той с всички сили се стараеше да надмине поне с килимите си хората от онзи кръг, до който бе имал щастието да се издигне.

Започнах да отгатвам източника на предчувствието, което ме измъчваше — не беше ли разгадката в тази жалка страст на Сахнов?… А Зарандиа… Колко много очакваше той от това посещение, как се готвеше за него!

Между килима на Великите Моголи и пристигането на Сахнов… долавях тайна връзка, хармонично звучене…

— Готов ли е планът на операцията?

— Тъй верно! — отвърна Шитовцев.

— Кой го състави?

— Аз… но скицата е направена от Зарандиа. Той ми нареди да ви го покажа и само с ваше съгласие да действувам по-нататък. Ако имате време… Работата е спешна, ако сте зает, аз, разбира се, не смея… а иначе всичко е готово.

— Върнете Усатов и донесете плана на операцията.

Ще изпреваря събитията и ще кажа, че операцията беше проведена и що се отнася до нравствените ми принципи, те не бяха накърнени. Политическото разузнаване осъществи тази операция, чиято крайна цел временно остана скрита. Ала защо веднага не прехвърлих в съзнанието си мост между похищението на килима на Великите Моголи и колекционерската страст на Сахнов? Та нали интуицията ми беше нащрек и ми изпращаше тревожни сигнали? Ако това бе се случило преди няколко години, щях да сметна тази операция за обикновена наша акция и не би ми дошло наум да мисля за някакви косвени последици, защото бих се придържал строго към своите стереотипи. А сега бях пасивен, нищо не предприемах и това само по себе си говореше за прелома, който се извършваше в моето светоусещане — но за това ще говоря по-късно.

Прегледах скицата на плана, направена от Зарандиа, после и поясненията на Шитовцев, обмислих всички възможни варианти, за осъществяването му, както и възможните усложнения, но въпреки това истинският замисъл на Зарандиа ми беше неясен.

Работата започнала с това, че Хаджи Сеид бил посетен от някакъв богат французин. Визитната му картичка свидетелствувала, че е един от директорите на трансатлантическа пътническа компания и неин крупен акционер. С посредничеството на Искандер ефенди той съобщил, че иска да купи някои уникални ценности. Хаджи Сеид му показал около дузина най-различни изделия. Клиентът почти не се пазарил. Взел веднага каквото му харесало, а което не било по вкуса му, с жест наредил да го приберат. Предметите били опаковани пред него и на пратките бил написан марсилският му адрес. След това той поискал да пресметнат общата стойност на разходите и оставил на Хаджи Сеид полица за твърде голяма сума. Направил всичко това с такава безгрижност и лекота, сякаш хвърлял на тезгяха на някакво дюкянче грошове за аделхановски цървули. Палтото, шапката, ръкавиците, чадърът — вече бил готов да си отиде и се поспрял на вратата само за да уточни срока за изпращането на покупките си, а Хаджи Сеид все още се измъчвал от въпроса, който не му давал мира, откакто французинът бил престъпил прага му: би ли могъл този клиент да купи килима на Великите Моголи и струва ли си да отваря дума за това? Блазнела го възможността да убие с един куршум два заека: да се отърве от крадения килим и да получи за сметка на чужденеца огромна печалба. Психологически тази крачка от операцията била много точно пресметната. Купувачът вече протегнал ръка да се сбогува и в този миг Хаджи Сеид не устоял на изкушението и помолил Искандер ефенди да преведе:

— Виждам, че сте истински ценител и ако средствата ви позволяват, бих могъл да ви покажа една изключителна рядкост.

Французинът се съгласил спокойно и с достойнство. Килимът на Великите Моголи беше осем аршина широк, двайсет и четири аршина дълъг и с малко по-лек от мъртъв слон — с около четири фунта, не повече. До ден-днешен се чудя как бе успял Спарапет да го открадне — и да го премъкне на новото място, когато, само за да го покажат на французина в салона на горния етаж, се наложило да се поти и да пъшка целият персонал на Хаджи Сеид.

Клиентът дълго и внимателно разглеждал този наистина невиждан шедьовър и показал не само разбиране на познавач, но и хладката сдържаност на опитен търговец. Като се осведомил за цената — Хаджи Сеид поискал петдесет хиляди, — той извадил от чантата си някакъв справочник, дълго го прелиствал, изчислил споменатата сума във франкове и казал на Хаджи Сеид:

— Моля ви да почакате до утре сутринта. Трябва да помисля.

Килимът бил скатан, сложен обратно в големия сандък, скован специално за него, и французинът си отишъл…

Хаджи Сеид, разбира се, предпочитал сделката да бъде извършена още същия ден, но той много добре разбирал, че един истински купувач, който знае цената на парите, няма да ги изсипе веднага след като е видял килима само веднъж. Тъкмо това го убедило, че клиентът е сериозен и достоен за предложението му.

Най-важните събития станали на другия ден. Французинът се явил точно в уречения час и предложил за килима на Великите Моголи петнадесет хиляди. Хаджи Сеид плувнал в студена пот: нима французинът е подушил, че килимът е краден и затова предлага толкова малко?

— Тази цена е оскърбителна за родословието на килима — превел Искандер ефенди отговора на Хаджи Сеид.

— Напротив, моята цена е определена от неговия произход — възразил французинът и с това само усилил подозренията на Хаджи Сеид.

Тифлиският търговец загубил ума и дума. На какво се надявал, а какво излязло? По-нататък разговорът им наподобявал повече състезание по шантажиране и изнудване, отколкото търговски преговори. Хаджи Сеид бил вече готов да се откаже от сделката, само и само да го оставят на мира, но нали не било изключено този надменен французин да съобщи за килима в полицията? Французинът пък настоявал Хаджи Сеид да му отстъпи килима за петнадесет хиляди, защото в противен случай щял не само да го загуби, но и да си създаде неприятности. Ала и Хаджи Сеид не бил вчерашен в тия работи и не се предавал лесно. Той дълго се пазарил и принудил французина да се съгласи на двадесет хиляди, но не предвидил в договора неустойка в случай на нарушаване на сделката. Французинът му оставил полица за двадесет хиляди и Хаджи Сеид го изпроводил с намерението още утре да прати килима на Великите Моголи на търг в Лондон, а французинът да получи полицата си на своя марсилски адрес заедно с писмен отказ от сделката.

Хаджи Сеид смятал, че се е отървал от капана и се радвал неописуемо. Ние също останахме доволни, тъй като създадохме желаната за нас ситуация: Хаджи Сеид бе уличен не само като прекупвач на крадена стока, но и като неин продавач.

Изпускам по-нататъшните подробности. Ще кажа само, че Хаджи Сеид прибягна до хиляди хитрини, за да се измъкне от обсадата на Усатов, но накрая всичко стана така, както беше замислено от нас: ние вече разполагахме с достатъчно факти и документи, за да го арестуваме. Усатов му прочете заповедта за домашен арест и взе от него разписка да не я разгласява. На килима на Великите Моголи бе сложена пломба и той бе предаден в склада на фирмата като реквизирана стока. Сега трябваше да се чака пристигането на Зарандиа, както бе наредил той.

Следващите два дни отидоха за обмисляне на по-нататъшните действия с техните подробности и варианти. Обхвана ме истинска настървеност и в същото време в душата ми се промъкна тревога: бях провеждал несравнимо по-сложни операции, но сега ме бе овладял страхът да не се изложа и, не дай боже, да завърша тази операция с по-малък успех, отколкото би я завършил Зарандиа. От самото начало на операцията забелязах у себе си тази вътрешна тревога и напрежение и въпреки желанието си да се овладея и да не ги покажа пред околните, можах да се избавя от тях едва когато всичко беше завършено. Нима можех да мисля за нещо друго и за някакви странични последици от събитията, които ставаха в момента!

Операцията завърши в събота към три часа следобед и тъкмо тогава ме връхлетя страшна умора и безразличие към всичко на света. Поиска ми се да отида на баня, да се оставя в ръцете на теляка, да вдъхна блудкавия мирис на топлата сярна вода. Повиках каретата и след половин час наближавахме вече Орбелиановата баня.

Проснах се на мраморните плочи и прочутият в цял Тифлис теляк Кямбиз започна да ми смъква кожата. В главата ми се свиха на кълбо мислите, чийто край не се виждаше, и тези мисли потънаха в дрямка, както и аз самият, замрял и отчужден от всичко. Но достатъчно беше те само да трепнат, да се раздвижат — и пред мен в безпощадна голота се изправяше истината, че килимът на Великите Моголи е необходим на Зарандиа, за да хване в капан Сахнов — за нищо друго. Вече не можех да се съмнявам в това и единственото, което не можех да си представя, беше как Зарандиа се е изхитрил да подхвърли на Сахнов тази стръв. Един умен и коварен човек съзнателно готвеше безизходен, съдбоносен край на човек ограничен и просташки хитър. Нишката на моите размишления за момент се прекъсна, тъй като Кямбиз скочи на гърба ми и всичките ми прешлени запукаха. Стъпалата му преминаха от шията ми до края на гръбнака, стана ми по-леко и… ми дожаля за Сахнов. Видях кръщелника на великия княз да се търкаля в краката му и в същия миг разбрах, че този пъклен номер бе замислен от Зарандиа, а го бях осъществил аз.

— Ваша сятелства, разхлади вас? — чух гласа на Кямбиз.

Кимнах и върху разгорещеното ми тяло връхлетя мощна студена вълна.

Кямбиз хвърли върху плещите ми огромен чаршаф и се сбогува с мене.

Отивах си пеша и съвестта люто ме гризеше. Прекарах цялата вечер в кресло до камината. През нощта се въртях три часа в леглото си като на шиш. Събудих се на разсъмване, лежах до пладне, но не можах да се отърва от мислите, които ме тормозеха.

Сега само в най-общи линии мога да възстановя онова, което тогава ме измъчваше, и ще се опитам да го разкажа, защото… защото това промени целия ми живот.

Моят седми прадядо, граф Лайош Сегеди, постъпил на военна служба при руския цар, оженил се за руска дворянка и оттогава към нашето родословно дърво не се е примесвала друга кръв. От 1589 година насам всички мои прадеди да считали за своя единствена родина Русия и за свой единствен сюзерен руския цар. На руския престол те отдавали всичко — съвест, талант, живот. Били забелязани и заслугите им били оценени високо. Разполагали свободно с имения, високи чинове, звания, големи възнаграждения, широки връзки. Аз бях единствен пряк наследник на титлата и още от млади години служенето ми на престола олицетворяваше за мен не само високо обществено положение и залог за стабилно материално положение, но навярно преди всичко то беше за мен попрището, на което моята преданост към държавата, моята чест и жажда за висша самопожертвувателност можеха най-пълно да се изявят и да стимулират шлифоването на вродените ми достойнства и недостатъци. Според този кодекс на честта, който изповядвах, бях призван да отдавам на отечеството всичко, а да получавам само толкова, колкото ми беше необходимо, за да мога да отдавам всичко. Нека не бъда сметнат за самохвалко, но аз наистина живеех именно така, поради което останах ерген, бездетен и на преклонна възраст самотен. През студентските си години, прекарани в Сорбоната, и много по-късно, в продължение на още единадесет години, се числях към тайната служба на Руската империя в Европа. Но дойде време, когато по независещи от мен обстоятелства трябваше да напусна Европа и да замина за Петербург, където бях отзован. Върнах се с чин полковник и ако не ме лъже паметта, от моите връстници само неколцина бяха постигнали подобен успех. Даже моето фиаско в Европа ми донесе „Александър Невски“ — една от най-високите имперски награди. Споменавам това не от желание да се покажа в благоприятна светлина, а само за да отбележа, че всички врати бяха разтворени пред мен и аз можех да вляза в която поискам. Избрах жандармерията, тайната полиция и Кавказ, където тайната служба протичаше в най-сложни условия. Навярно може да се намерят стотици духовни и материални причини за този избор, но търсенето и установяването им би било излишен труд, защото причината беше една — аз знаех, че да защитиш достойнството и честта си там е по-трудно, отколкото на всяко друго място. Тъкмо жаждата да позная тези трудности отблизо, в непосредствен сблъсък с тях, ме доведе в жандармерията. Това ми позволяваше да продължавам военните действия срещу самия себе си, против всичко случайно и суетно, напластено в мен, което ме теглеше към съблазън, притаено в лабиринтите на душата ми, и противостоеше на моите представи за достойнство и чест. Аз живеех, служех, изразявайки се с думите на Дата Туташхиа — „сражавах се със самия себе си“ и се радвах на победите. Службата ми беше източник на моето душевно равновесие, без което не можех да живея. Притежавах богата колекция от стереотипи, имах веднъж завинаги изработено отношение към нещата и — кълна се в бога! — не осквернявах себе си с компромиси, докато не се промъкна до мен като дявол Мушни Зарандиа. От компромис до компромис има разлика. Не говоря за такъв случай, когато човек трябва да пожертвува своето в интерес на обществото или държавата, а аз, да речем, не съм бил в състояние да го направя. Или за това, че Мушни Зарандиа със силата на своето обаяние или дух един-единствен път ме принуди към компромис със съвестта ми. Не! Сега говоря за коренния прелом в моите принципи, за ясните признаци на промяна в светоусещането ми, за рухването на идолите ми… С една дума, стана така, че на това поприще аз загубих всичко онова, за чието съхранение го бях избрал!

Пробен камък стана Сахнов!

Гръбнак на моята гражданска позиция беше стереотипът, според който цялото човечество се разделяше на „ние“ и „останалите“. „Ние“ — това са тези, които вярно служеха на трона и изповядваха целостта на Руската империя, които бяха убедени в нейната велика и изключителна всемирноисторическа мисия и честно служеха на тази идея. Онези, които не споделяха този възглед, бяха за мен „останалите“. Трябва да направя уговорка: никога не съм изпитвал към тези „останали“ никаква омраза. Бях само предпазлив. Знаех, че не само „ние“ населяваме земята. „Останалите“ съществуват и те са огромното мнозинство. Бях наследил това убеждение и възпитанието ми бе изградено върху принципа: „Убивай в себе си още в зародиш чувството на омраза, привикни към благоразумна търпимост и лелей в себе си самоотвержена любов към всичко «наше».“

Но да се върна към главното. Стереотипът, за който споменах, се подразделяше на три подстереотипа. Имам предвид спецификата на моята служба, на моята професия, и затова искам да бъда разбран правилно: за фактор, регулиращ взаимоотношенията на империята с „останалите“ държави и техните граждани, считах нормите на международното право, дипломацията и военната сила. За регулатори на взаимоотношенията между „ние“ и „останалите“ вътре в империята смятах закона и законността, пред които всички са равни, независимо от интелектуалните, съсловните и имуществените различия. При разследване на престъпления, извършени от „останалите“, независимо дали тези „останали“ бяха поданици на Руската империя или на други „останали“ държави, смятах за допустими всякакви средства, дори коварството, защото това беше борба с враг. Напротив, ако получавах донос срещу човек от моя кръг (това беше трети подстереотип), противодържавните прояви на този човек третирах като заблуждение на ближния, или казано на днешен език, виждах в него фракционер и затова действувах срещу него само с достойни средства. Наистина това продължаваше само докато не започнах да виждам в него смъртен враг.

Полковник Сахнов беше човек с твърде елементарна душевност, дотолкова елементарна, че дори да преминеше в лагера на „останалите“ и да станеше наш непримирим враг, не можеше да ни причини големи злини. Но той никъде не мислеше да преминава и нямаше никакви намерения да става враг на престола и на държавата. Онзи олтар, на който аз и моите прадеди служехме в течение на няколко столетия, се увенчаваше от негово императорско величество и августейшото семейство. Това беше светая светих на империята, а родството на Сахнов с царската фамилия беше всеизвестно. Следователно той не само беше „наш“, но и олицетворяваше онова начало, на чието служене бях задължен да отдавам всичко, а да получавам само толкова, колкото бе необходимо, за да имам възможност да отдавам всичко…

Двамата с Мушни Зарандиа имахме намерение да се разправим със Сахнов, тоест с един „наш“, така, сякаш той принадлежеше към „останалите“.

Но това беше само част от вината ми. Още по-тежък и много по-значителен дял от тази вина се съдържаше в посегателството ми срещу основата на основите на всички империи, които някога са съществували в историята на човечеството, и в нарушаването на устава. Работата е там, че когато става дума за империята, то в редовете на „ние“ се оказват както „синовете на държавната нация“, така и представители на малцинствата. „Синовете на държавната нация“ осъществяват собствената си държавност, тоест служат на величието и процъфтяването на своята нация. Представителите на малцинствата се намират на чужда служба и съставят неизбежната и необходима във всяка имперска йерархия прослойка от ландскнехти и кондотиери. Служейки на държавната нация, те в действителност осъществяват преди всичко собствените си интереси и след това хитро прикритите интереси на своята нация, което в края на краищата противоречи на интересите на империята.

Исторически е доказано, че по време на катаклизми „синовете на държавната нация“, независимо от различията в политическите си възгледи, твърдо защищават целостта на държавата. Докато поведението на представителите на малцинствата обикновено е белязано със знака на сепаратизма. Макар че „синовете на държавната нация“ и представителите на малцинствата съставят единно привилегировано управляващо съсловие, всяка от страните се придържа към свой принцип в това единство. Когато прибягва към услугите на представители на малцинствата, държавната нация не трябва напълно да им се доверява, независимо от всичките им заслуги към трона и империята. В стълкновенията, които могат да възникнат между син на държавната нация и представител на малцинство, принадлежащ към нашето съсловие, както в случая Сахнов — Зарандиа, мой патриотичен дълг беше да застана на страната на една твърде ниска, но устойчива духовна стойност, тоест на страната на Сахнов. А аз застанах на страната на неговия противник и тъкмо това беше посегателство върху основата на основите на нашата държавност, тъкмо това беше престъпление против устава.

Че Зарандиа започна да действува против Сахнов със средства, допустими само в борбата с „останалите“, аз почувствувах веднага, макар че тази догадка беше твърде мъглява. Но мина известно време и ми стана ясно, че Сахнов се бе заплел в мрежата от провокации, разстлана от Зарандиа, а аз не само че не му се противопоставях, но дори му помагах! Бях длъжен да издигна глас и да разкрия тази интрига, но не намирах в себе си нищо, освен съзнанието как трябва да се държа, без да имам ни най-малко желание да са държа по този начин. Познавам хора, които постъпват само така и живеят само така, без да виждат в държането си нищо лошо и се смятат за безупречни, а за мен всичко това беше истинска драма и аз изглеждах в собствените си очи като жрец, който е угасил свещения огън по метода на Гъливер. Оприличавах се на благороден човек, внезапно впуснал се в разгулен и разпътен живот и забелязал една сутрин каква катастрофа е станала с него, без да намира у себе си сили да скъса с всичко това и да се върне към предишния живот. Подобни хора търсят спасение в нови оргии. Над мен надвисна страшна опасност — предстоеше ми да се преселя в света на компромисите, които непрекъснато разрушаваха някогашните ми устои и също така непрекъснато пораждаха угризения на съвестта.

Госпожа Тико О…ни

… Опитът дойде, когато вече не се нуждаех от него. И защо ли ми бе, вече петдесетгодишна, да прониквам в тайните на любовното изкуство? А когато жадувах да ги зная, те ме отминаха и ме оставиха неуверена в себе си, нерешителна. Пък и трябваха ли ми? Не съм нито първата, нито последната — толкова хора яхват необяздените си химери и те влачат ездачите си, накъдето им хрумне. А на ездачите им се струва, че препускат своите мечти и че този Пегас ги носи по пътищата, които сами са си избрали. Имах приятелка, която цял живот търсеше, купуваше и изпробваше противозачатъчни средства. И въпреки това роди четири деца и едва не умря при раждането на петото. На шестдесет години тя ми довери, че познавала великолепно всички начини за предпазване от зачеване. Но нейният живот доказваше обратното, освен това не си спомням случай да е споделяла с някого своя опит.

От дете помня разказа за един старец, който, преди да умре, изнесъл от къщата си сандък със злато и в тъмната нощ го заровил на незнайно място толкова надълбоко, че никой вече не могъл да го намери. Старецът бил обладан от две страсти — едната го карала да трупа злато, за да го използува по-късно, другата го накарала да скрие златото така добре, че никой никога да не може да го използува. Тази приказка се отнася и за мене. Тъкмо така живях. Едва на старини разбрах, че в мен е имало две души. Първата е живяла с илюзии и е действувала. Втората е знаела истината, но е мълчала и заговори чак когато това беше вече безсмислено. Първата приличаше на кокошка, която си мисли, че е снесла яйце за закуска на стопанина си. Втората може да се сравни с ония правоверни, които, докато бил жив моллата им, нито веднъж не го нагостили с любимия му пилаф, а след смъртта му засипали с пилаф гроба му.

Не, не в леглото придобих опит в любовта, даде ми го моята наблюдателност. Ако беше в леглото, щях да имам този опит още докато ме биваше за нещо, а не сега, когато съм, кажи-речи, на седемдесет.

Господи! Къде се отплеснах! Започнах за клетия Мито Зурабишвили, за да разкажа за Дата Туташхиа, а се върнах към себе си. Изглежда, така ми било писано, другояче не мога. Каквото и да правя, в края на краищата гледам света през сито, а това сито съм самата аз. За каквото и да заговоря, все ще стигна до себе си. Всички са такива, само че се боят да си го признаят. Прекалено са влюбени в себе си и затова не могат да се видят отстрана — не им достига наблюдателност, а може би честност или смелост? Много добре познавам това състояние.

Когато се влюбих в Мито Зурабишвили, струваше ми се, че го обичам, защото е революционер и рискува живота си за щастието на народа и човечеството. Наистина в началото на деветдесетте години духът на революцията бе овладял разума на хората. Народ, гнет, свобода — в тези думи имаше вълшебна сила и политическите убеждения повече от всичко друго определяха подбудите и постъпките на хората. И все пак изворите на любовта са другаде. Да вземем например селския учител. Той разпространява сред народа знания и правда. И се случваше полицията да гледа на учителствуването като на политическа дейност. Когато отидох като учителка на село, мнозина мислеха, че се жертвувам заради революцията. Пък и самата аз така мислех. Струваше ми се, че съм напуснала Тифлис, за да се боря за свободата. А имах ли право да мисля така? Та работата беше там, че ме извикаха… И за кой ли път вече ме викаха, господи боже мой! Извикаха ме и ми казаха: „Избирай! Заточение в Пензенска или Костромска губерния или учителство в едно селце, ще ти кажем кое, и да изпълниш там една наша деликатна поръчка!“ Веднага разбрах към какво ме тласкаха. Да стана тайна агентка! Но какво можех да направя, когато бях забъркана в работи, за които наистина заслужавах заточение? На какви рискове само се излагах заради Мито — и ето, че всичко се разкри… Когато тръгнах с него, струваше ми се, че отивам заради революцията. Нищо подобно! На стари години умът ми се проясни: не революцията, любовта ме караше да рискувам. Обичах безумно Мито Зурабишвили. Живеех с тайната надежда, че ще се оженим, а моето участие в борбата… кому беше нужно?… — нима разбирах нещо от това? И какво щях да правя в Пенза или Кострома? Как щях да живея? На кой свети дух щях да се уповавам? Когато ми предложиха да стана учителка, помислих си: нека ме изпратят, чудо голямо, за обещаване — ще обещая, но няма да си мръдна пръста за нищо, какво ще ми направят?

Съгласих се и подписах декларация. Нямах, друг изход… Но вече ви говорих за това. Поискаха ми декларация, че ще отида да учителствувам в селото, в което живееше любовницата на Дата Туташхиа, Бечуни Пертиа, и че ще наема стая в нейната къща, ако не ми откаже. Тя не отказа, защото предварително я бяха склонили: вземи си квартирант, нека полицията да мисли, че искаш да се отървеш от Дата Туташхиа; и тя даде стаята под наем, за да я навестява той по-рядко, или изобщо да престане да идва.

Когато пристигнах, кметът ми показа най-напред няколко други къщи, но аз все отказвах. Посъветваха го да ме отведе при Бечуни. Кметът се изпули, но все пак ме поведе към любовницата на абрага. Тук ми хареса и аз наех две стаи.

Хареса ми и селото, доста голямо, както и околностите му. Къщите бяха твърде отдалечени една от друга и всяка имаше добре поддържано имение. Из селото кудкудякаха кокошки, писукаха пилета, от сутрин до късна вечер не стихваше детската врява. Нощем откъм блатата долиташе квакане на хиляди жаби и отвързаните кучета лаеха по закъснелите пътници.

Знаех, че хазайката ми е вдовица на горския. Стори ми се по-стара от годините си, а нямаше още трийсет.

Имаше шестгодишно синче. Това беше цялото семейство. Тя беше спокойна, едра и тиха, толкова тиха, че цяла седмица можеше да не чуеш гласа й. Но едно разбрах веднага: беше мълчалива не защото беше нещастна и не от мъка по покойния си мъж. Това беше гордо отчуждение, което подчертаваше достойнството и солидността й. Чувала съм някои мъже да казват, че една жена не може да определи доколко друга жена е добра в леглото. Това не е истина. Ние виждаме по-добре. Бечуни не представляваше нищо особено.

Събрах децата и уроците започнаха. Времето минаваше и поразена от тяхната памет, способности и жажда за знания, аз се чувствувах много щастлива. Живеех на древната колхидска земя и служех на своя народ, носех му светлина подобно библейски факлоносец.

Свободното си време посвещавах на четене, преписка с близките си и спомени за миналото. И аз, като хазайката си, карах двайсет и деветата година. Майка ми е мегрелка, някога имах и бавачка мегрелка и говоря малко мегрелски. За свой позор в селото аз скрих това. Знаех, че да се крие знанието на език, е равносилно на кражба и подслушване на чужда тайна, и все пак го скрих. Очевидно младостта ми ме тласна към това. Нека ми бъде простено — имам си и без това достатъчно угризения.

Постепенно започнах да откривам причините за тайнствената мълчаливост на моята хазайка и против волята си много мислех по този въпрос.

Една неделя се прибирах в къщи. Пияният Бардгуниа буйствуваше и размахваше сачмалийката си. Този двайсетгодишен момък беше син на мелничаря и обичайното му развлечение беше да се напие и да гони добитъка със сачмалийката си. При това сипеше най-ужасни псувни. Пушката му беше повредена и Бардгуниа сам викаше: „Бум, бум, бум!“ Докато не изтрезнееше, никому мира не даваше… Цялото село се събираше да му гледа сеира, рояк деца тичаха след него и също викаха: „Бум, бум, бум!…“ Като свих по нашата улица, видях Бардгуниа да тича след телето на Каджани. Бях вече до портата, когато ме видя. Заряза телето, извика на мегрелски, че иде оная пуйка Бечуни, и се втурна към мене. Преди да успея да хлопна портата след себе си, той ми прегради пътя. Опрях се от страх до оградата и в този миг се чу звънка плесница, която хазайката ми бе залепила на Бардгуниа.

… Онези, които се забавляваха с това зрелище, се надвесиха над оградата, да не би да изпуснат нещо. Децата замряха с пръст в устата.

Адамовата ябълка на Бардгуниа изпъкна, лицето му се наля с кръв.

— Ще те науча аз тебе! — процеди той. — Да не мислиш, че много ме е страх от него?…

— Мисля, че те е страх! — спокойно отвърна вдовицата. — Измитай се!

Бардгуниа онемя, затрепери с цялото си тяло, замуча, захвърли сачмалийката на земята и почна да къса дрехите си.

Хазайката ми ме хвана за ръка и ме помъкна след себе си.

Бардгуниа изпокъса всичките си дрехи, дори и долните, и хвърляше парцалите по земята. Жените занареждаха, а мъжете извиха ръцете на обезумелия момък и го помъкнаха към дома му.

— Как не те достраша да го удариш? — попитах аз, когато се качихме на балкона. — Ами ако ти го беше върнал?

Хазайката ми се усмихна само с очи.

— Мене тук никой не може да ме пипне!

— Защо?

— Така! — отсече вдовицата и като взе кофите, слезе на двора.

Жените зад оградата не откъсваха очи от нея. Бечуни полека прекоси двора и се скри в кухнята.

Зяпльовците неохотно се разотидоха.

Вечерта на двора се появиха две бабички. Моята хазайка ги покани да седнат под ореха. Прозорците на стаята ми бяха отворени и аз чувах почти всичко, което си говореха. Бабичките молеха да прости на Бардгуниа. Но защо Бечуни, а не мене?

— Нека утре се извини на учителката — каза Бечуниа, като изпроводи бабичките до пътната врата.

Бяха ме изпратили да следя Дата Туташхиа, а пък нищо не знаех нито за него, нито за живота му. Наистина, знаех името му и бях слушала за приключенията му: полковникът, който ми даде декларацията — фамилията му, доколкото си спомням, беше Князев, — ми наприказва за него какво ли не. Но докато съдбата не ме срещна с Дата Туташхиа, нямах определена представа за него. Случвало ми се беше да слушам за него и лоши, и хубави неща, но не вярвах нито на едните, нито на другите. Пък и за никой мъж не мога нищо да разбера, колкото и да ми говорят за него, докато не го видя със собствените си очи и не усетя мъжката му порода. Такава съм си, какво да правя! И, разбира се, обхвана ме страстно желание да видя прославения абраг, за чиито похождения толкова се говореше, да го наблюдавам тайно, да вникна в него, да го усетя. Но все не ми се удаваше да го видя. Това безкрайно очакване беше изпитание за търпението ми, мъчеше ме любопитството, пусто да остане.

Вечер, като сложеше сина си да легне, тя идваше при мен с някаква плетка и седеше до късно. Запалвахме лампата. Аз преглеждах тетрадки или четях. Понякога заедно пиехме чай. Искахме да намерим общ език, но разговаряхме рядко.

— Бечуни, за кого плетеш толкова вълнени чорапи? — попитах я веднъж.

— За моя Дата.

— А кой е той?

— Моят любим! Дата! — Навярно с такъв тон казват: „Не се приближавай! Ще стрелям!“

Да, да, тъкмо това се чувствуваше в походката на хазайката ми и в гордата й осанка, и в държанието й. С този тон тя хвърли в лицето на Бардгуниа онова: „Мисля, че се страхуваш!“ То се чувствуваше и в мълчанието й… Сега вече то разбрах, видях го. И в същото време такава откровеност… и то у една селянка?… Не, това не беше откровеност. Тя се хвалеше, че е свободна в любовта!

Вдигнах глава и я погледнах.

Тя приличаше на сабя, готова да сече.

— А кой е той? — попитах, сякаш нищо не бе се случило.

Лицето на гостенката ми се измени. Учудване и недоверие се появиха в очите й. После те се смекчиха, просветнаха и се усмихнаха.

— Дата?… Абраг!… Нима не си чувала? Дата Туташхиа.

— Защо? Чувала съм… Ами как се запозна с него?

Тя притихна и каза объркано:

— Че аз дори не съм се запознавала с него…

Стана ми смешно. „Може би и сега не го познаваш?“ — едва не я убодох аз, но се сдържах — страшно ми се искаше да я разпитам за всичко.

— Е, ами къде го видя за пръв път?

— Отивахме някъде… Не някъде… на черква… Беше празник. Вървяхме с мъжа ми. А насреща ни — той. Погледна ме в очите. В черквата го нямаше. Мъжът ми каза: „Това е Дата. Абрагът Дата Туташхиа.“

— Е, и после?

— Какво после?…

— Как те гледаше? Очите му… какви бяха?

— Какви?… — Тя помълча, явно си спомняше. — Учудени! Върнахме се от литургията. Мъжът ми беше горски. Имахме в гората царевична нива. Ходех да я копая. Цяла седмица ми се струваше, че Дата Туташхиа ме гледа от храстите. Беше ме страх и казах на мъжа си, че май някой ме следи. Той ми се присмя.

Бечуни замълча. За дълго. Странна жена — говореше бавно, сякаш насила.

— А после, после? — Страхувах се, че ще седи така два часа, без да отвори уста, и ще отиде да си легне.

— Веднъж той наистина излезе от храстите — не току-тъй ми се струваше, че някой ме следи, и на мъжа си бях казала… Стоеше и ме гледаше… а после започна да се приближава. Погледнах го в очите и такъв страх ме обзе… Той се спря съвсем близо до мен… и ме гледа. Искам да извикам, а не мога, цяла треперя, глас нямам. Ръцете му бяха… ей такива! И гръдта широка, силна, красива. Аз побягнах, а той разтвори ръце и аз се скрих в тях и страхът ми изчезна. — Очите на Бечуни засияха. — Тогава беше първо плевене, царевицата още не ни стигаше до коленете. Отвсякъде можеха да ни видят и аз поисках да си отида… не че поисках, а трябваше, но не можех да помръдна от мястото си. Най-после се откъснах от гърдите му… — Тя пак замълча и пак за дълго. — Седем години вече изминаха, скоро ще почне осмата от онзи ден, а аз никому не съм разказвала за това… Ще си вървя, госпожа Тико, късно е вече.

Виждах като наяве какво беше станало после. Жената върви напред, той — на три-четири крачки след нея и я гледа с широко разтворени очи. Тя стига до храстите, но не спира, все върви и върви. И би вървяла дълго, но той слага ръка на рамото й. Жената спира, треперейки с цялото си тяло, и чака, чака гръм да падне върху нея.

Господи! Колко си щедър към всички! А аз какво съм виновна пред тебе? Разбирала ли е поне нещичко тази жена? Може би изобщо не е искала да зачене? Само е усещала тревата под себе си и бодливите тръни и единствено за това е мислила?… Кой знае?

В моето въображение една картина, която не съм виждала, може да стане толкова зрима, сякаш всичко, което виждам, е станало с мен или аз самата съм присъствувала там. На младини тази моя дарба беше още по-силна, отколкото сега. Всичко, което се бе случило там, на царевичната нива, беше пред очите ми, осветено от толкова рязка светлина… така пламенно чувствувах всичко… така страстно! Не Бечуни Пертиа… аз бях там!…

Но и сега в душата ми пак се възцари покой. Моята съдба е игра на въображението. За истински душевен живот никога не ми е достигало онова, което може да е само една рязка и фина реалност…

Хазайката се сбогува и си отиде. Гледах я и не разбирах какво в тая жена можеше да привлече Дата Туташхиа. Да не би да е изрод? Веднага отхвърлих тази мисъл — не можех да се откажа от него. Вярно, моята хазайка имаше и снага, и характер, но онова, което привлича мъжете… Какво да се прави? За всяка стока се намира купувач. До разсъмване не можах да затворя очи.

Тази жена беше потомка на Ает — тя ми бе разказала за любовта на Медея и Язон.

Много се сближихме, но през цялото време в отношенията ни се чувствуваше фалш. Защо не? Посочете ми две жени, които искрено да се обичат една друга! В отношенията между жените фалшът винаги надделява над истината и чистосърдечието. Другояче не може да бъде. Жена съм, зная го.

Когато отивах да видя Мито в каторгата, мои спътници бяха двама грузински офицери. Една вечер си лежах, дремех, а те мислеха, че спя и тихо разговаряха. Единият от тях разказваше как веднъж, в някакъв затънтен край, се настанил за два дни, при самотна жена на около четиридесет години или малко по-възрастна. Те бързо се сближили и за да се покаже любезен, офицерът попитал: „На младини навярно си била хубава? Почитателите не са те оставяли на мира?“ — „С мене е спал Шанаев“ — с достойнство отвърнала тя. Шанаев бил тамошният пристав.

След този случай започнах да забелязвам, че жените охотно завързват връзки с хора на власт или просто известни с нещо и също така охотно при удобен случай се хвалят с такава близост.

Започна да ми се струва, че и Бечуни Пертиа се гордее с отношенията си с Дата Туташхиа. Това ме дразнеше и в същото време — не го признавах дори пред себе си — разпалваше интереса ми към него. Веднъж едва не се издадох — толкова ми се прииска да помоля Бечуни Пертиа да ми покаже своя любим. Успях да се овладея — та аз съм жена! По-късно Бечуни сама ми каза: „Чувствувам, че тази нощ Дата ще дойде… Искаш ли да ти го покажа?“ Странно, думите й ми бяха неприятни. Разбрах, че цялата прелест на срещата с Дата Туташхиа беше в нейната непозволеност. А позволена, тя не ми трябваше!

Беше ранна есен и беше топло. Отворих прозореца, угасих лампата и полегнах, без да се събличам. Не ми се спеше.

Отдавна преваляше полунощ, когато дочух скърцане на балкона и покрай прозореца ми се мярна сянка, която се плъзна към прозорците на Бечуни. Цялата се превърнах в слух. След минута в нощната тишина дочух задъхан шепот.

Лежах и ми струваше много усилия да не стана, да не изляза на балкона, да не се промъкна до прозорците на Бечуни… В четири часа сутринта отворих очи, прекачих се през прозореца, излязох на балкона и се притаих под прозореца на Бечуни. Там беше тъмно. Вслушах се — шепнеха на мегрелски. От срам цялата се изпотих. Уличих себе си в двойно престъпление: криех от всички, че зная мегрелски, а любовниците си шепнеха дявол знае какво и аз бях шпионка без съвест и чест. Краката ме теглеха обратно, но някаква непозната сила ме задържаше. Долепих се до стената, попивах звуците на чуждата любов, които моят слух не познаваше, и ми се струваше, че те са мои. После всичко стихна и ми се стори, че съм в пустиня и загивам от жажда, дали са ми вода… и след първата глътка някой избива канчето от ръцете ми. Едва не закрещях. Краката ми се подкосяваха. Обзе ме злоба, излязох от кожата си, никога преди не бях изпадала в такова състояние. Въображението ми рисуваше картина… виждах като наяве… как се отдалечавам от прозореца, прескачам перилата на балкона, тичам при кмета, будя го… казвам, че Туташхиа е тук… при любовницата си… полиция, къщата е обкръжена…

Откъм прозореца пак започнаха да долитат звуци: „Когато те няма, моля бога да дойдеш. А щом дойдеш, няма бог, и никой не ми трябва… Щом сме заедно — и бог е тук… толкова ме е страх, толкова ме е страх, Датуниа, Датуниа мой…“

Не лъжа, наистина ми идеше да тичам при кмета.

Но съвестта не ме пусна… Тъкмо това ми беше наредено да направя. Затова не отидох.

Зад прозореца вече разговаряха за друго нещо. Всичко се беше объркало в главата ми, аз слушах и не чувах. Осъзнах за какво говореха много по-късно, когато, за кой ли път, си спомнях събитията от тази нощ.

— Не си права, Бечуни.

— Не искаш ли да те обича?

— Искам. Кой баща не иска синът му да го обича?… Но за него е по-добре да не знае и да не ме обича.

— Да крием истината?

— От тази истина той няма никаква полза. Ще разбере, че е незаконороден, и ще се озлоби.

— Незаконороден ли?… Гудуна няма друг баща. Ти си му баща!

— Законът си е закон, Бечуниа. Като порасне и научи, че не сме се венчавали, ще започне да таи злоба, ще стане хитър, коварен.

— Извърташ нещо…

— Помисли, Бечуниа! Ако ме обикне, а мене ме убият или ме заточат в Сибир… Какво ще стане с него? Ще се изтормози, ще се озлоби, а злият човек е мизерен човек. Той е по-лош от мъртвец. Мъртвецът не го е грижа за живите.

— Детето има нужда от баща… Нали трябва да обича някого?

— Трябва. Научи го. Нека обича планините, родната си земя, хората, майка си… гроба на баща си… Да обича доброто! Много съм мислил за това, Бечуни. Чието име носи, за чийто син го смята народът, него да има за баща. Тъй ще е по-добре. Не плачи, глупавичката ми. Не се измъчвай… И не казвай на никого, че началството ще разбере… Нали няма да кажеш, Бечуни?… Нали? Обещай ми!

Тя изхлипа.

— Както кажеш, така ще направя. Нека всичко си остане, както беше.

— Бечуниа, закълни се!

— Кълна се в живота на моя Гудуна! Кълна се в живота на моя Дата!

И пак целувки… и любов. Не можах да издържа повече и побягнах към стаята си.

Когато дойдох на себе си, започна да ме измъчва въпросът: какво ме беше довело до оня прозорец, любопитството или нещо друго?

На другия ден хазайката дойде при мен, поседя, помълча и попита дали съм чула, че през нощта е идвал Дата.

— Чух.

— Защо не дойде?

— Неудобно ми беше, Бечуни! — Едва не й признах всичко, но се сдържах. — Неудобно ми беше… не посмях.

Ако беше имало между нас някаква искреност, сега тя съвсем се изпари. Но какво можех да направя? Да й отговоря по друг начин, щеше да е още по-лошо.

— Нощ. Тъмнина. Как ще го видя?

Но, от друга страна, бих ли могла да го видя на друго място? Че аз изобщо не бих го видяла повече… никога!

Сърцето ми замря.

Бечуни ме гледаше втренчено и аз почувствувах как пулсираше мисълта й: „Криеш нещо от мен? Но защо?“

Треперех, наметнах шала си, но не можах да се стопля. Затворих, прозореца — треперех както преди.

— Ще си вървя, госпожа Тико — надигна се вдовицата. — Късно е вече.

От този ден хазайката все по-рядко ме посещаваше. Ревнуваше.

… Беше в края на зимата. По онези места почти не пада сняг, но тази зима и дъждовете бяха малко. Откъм морето духаше влажен вятър, пронизваше до кости. Камината в стаята ми гореше през цялото време.

Една нощ дочух предпазливите стъпки на Дата Туташхиа. Той мина през градината и хвърли камъче в прозореца на Бечуни. Вратата тихо скръцна и всичко стихна.

В съседната стая мъждукаше лампа. През завесата, която разделяше двете стаи, проникваше бледа светлина и се разсейваше в спалнята.

След малко близо до къщата се чу шум. Погледнах през прозореца. По двора и зад оградата сновяха сенки. В стаята на Бечуни отново скръцна вратата и аз чух стъпки в коридора. Нямаше съмнение: къщата е обкръжена и Туташхиа търси къде да се скрие. Или тайна вратичка, през която да избяга…

Обхвана ме ужас и се хвърлих по очи на леглото.

— Туташхиа! — чу се откъм двора. — Знаем, че си тук. Ако не искаш да те обесим, излизай!

В съседната стая с трясък падна столът, подпрян до вратата, която водеше към коридора. Тази врата нямаше резе и аз за всеки случай слагах до нея стол — ако някой влезе, без да чука, ще ме разбуди шумът от отместения или паднал стол. Скочих, промъкнах се до завесата и надникнах в съседната стая. На бледата светлина на лампата видях мъж с черкеска и свански калпак. Не беше ми се случвало да видя наведнъж толкова оръжие у един-единствен човек.

Той се огледа, отново сложи стола до вратата и тръгна към моята спалня. Имаше леко изкривени, но мощни нозе и стъпваше леко, сякаш не докосваше пода. Разгърна завесата и уверено влезе в стаята. Сблъскахме се лице в лице и той спря. Пред мен стоеше Дата Туташхиа. Естествено, веднага се досетих.

През копринената завеса проникваше жълтеникава светлина и блестеше като нимб около фигурата на Туташхиа. Той се извисяваше над мен. Усещах диханието му върху гърдите си. Когато се съвзех, първата ми мисъл беше, че стоя пред мъж и съм само по нощница с дълбоко деколте. Чувствувах, че ме гледа не абраг, попаднал в засада, а мъж! Прикрих с ръка деколтето си… Този жест вълнува мъжете повече, отколкото откритата гръд — така ме уверяваше една дама след много години.

— Ей, Бечуниа, мръснице такава, изкарай оня бик от къщи! — завикаха отдолу.

Дата Туташхиа едва забележимо трепна и отново замря.

Чу се как Бечуни разтвори прозореца към балкона.

— Ей ти, Никандро Килиа, кокошкарино неден! Не с Дата Туташхиа, ами с малоумния Бардгуниа ще легна, само не с овен като тебе! Да беше помислил за това с магарешкия си ум! Попитай твоята гъска, белким не те излъже! Кое дрънкало ти каза, магаре такова, че Дата е при Бечуни?! Хайде, доведи казаците и стражите си, нека търсят, като си нямат друга работа! — И прозорецът се затвори.

— Какво дрънка оная? — обърна се есаулът към Никандро Килиа и извика нещо на казаците си.

Казаците се размърдаха, около къщата лумнаха огньове и слабо осветиха стаите. Дата Туташхиа стоеше със скръстени на гърдите ръце и местеше поглед от мене към прозореца.

В мозъка ми нещо бръмчеше, сърцето ми биеше до пръсване, тресеше ме.

— Кой си ти и какво искаш? — отроних аз.

Никакъв отговор. Абрагът почака малко и тръгна към прозореца. Прекоси ивицата светлина, която падаше от огъня през прозореца, и аз го видях съвсем ясно. Сякаш скала се движеше. Обзе ме страх. Вървях след него превита и цялата разтреперана.

Той се спря до леглото ми и погледна към двора. Застанах до него и се взрях в лицето му. Той дишаше спокойно и дълбоко. Раменете му бяха широки, ръцете — големи. Тялото му излъчваше удивителна магнетична топлина. Стори ми се, че съм станала мъничка като костилка и мога цялата да се сместя на гърдите му. Изпитах желание да се притисна към него, да го прегърна, но това продължи само миг.

— Госпожо, не ви гледам… — каза тихо абрагът. — Ще замръзнете, наметнете се.

Господи! Той дори не ме гледа!

Не помня, легнах ли си, или паднах на леглото, обляна в сълзи. Не, не плачех, нямах никакво желание да плача. Сълзите сами течаха. Абрагът се откъсна от прозореца и погледна към мен. Стори ми се, че беше много учуден; той съвсем тихо се засмя. Искаше да каже нещо, но от другия край на балкона се чуха стъпки. Туташхиа мигом се сниши, вдигна спусъка на маузера и вече не откъсваше поглед от прозореца. Стаята се озари от светлина, в прозорците сякаш плисна гранатов сок — мярна се папахата на един казак с факел и в същия миг изчезна. И всичко стихна.

— Веднъж ви видях на пътя за Зугдиди — прошепна в лицето ми коленичилият абраг. Вие сте необикновено красива, госпожо!

— Лъжеш! — не се сдържах аз.

Абрагът се усмихна.

— Хората лъжат от страх, госпожо. Аз никога не лъжа. — Погледна ме пак и каза: — Не плачете, няма нищо страшно!

Ако и това не беше страшно…

Пак скърцане на балкона и пак светлина.

— Какво са намислили? — попитах аз, поразена от това, че вече не изпитвах страх.

— Донесоха факли и май ще започнат обиск.

— А после?

Туташхиа вдигна рамене.

— Прав беше, Толораиа. Стана така, както казваше.

Исках да го попитам за какво говори, но в този момент на балкона, в коридора, в стаите започнаха да се вмъкват казаци. Затропаха врати. Блъснаха и моята врата. Изтрака катурнатият стол.

Скочих от леглото си и боса, само по нощница, се шмугнах в съседната стая, вдигнах фитила на лампата и се хвърлих към вратата. През нея вече се провираше червенокоса муцуна и предпазливо въртеше очи.

— Какво надничаш, подлецо? — завих аз и тръшнах вратата.

Вратата удари казака по лицето. Той високо изпсува и с всичка сила я натисна от другата страна. Нищо не му струваше да ме надвие и все пак вратата се открехна само дотолкова, колкото да може да се промъкне това едро животно, което на всичко отгоре беше отрупано с оръжие.

— Марш оттука! Свиня! Насилник!… Помощ! — закрещях аз и забих нокти в лицето му.

— Пусни ме, мизернице! — зави казакът, като напразно се опитваше да се отскубне от мене.

Беше така изподраскан, че по дебелите му бузи се показа кръв. Тъкмо затръшвах вратата под носа му, когато някой забоботи:

— Какво става тук, Пептюк?

— Една женска, ваше благородие… като се вкопчи… целия ме изподраска.

Разтворих вратата и надникнах в озарения от факлите коридор.

— Аз съм княгиня, негодник такъв! Апелирам към вашата чест, господин есаул!… Ваш дълг като офицер и благороден човек е да защитите, една дама!

— Да, но… ваша светлост! Трябва… принуден съм да ви помоля… позволете да огледаме покоите ви!…

— Господин есаул! Аз съм в такъв вид… Ще подам жалба до негово превъзходителство губернатора… Ваше задължение е да ми окажете покровителство… Аз съм беззащитна!

— В къщата има бандити, ваша светлост! — опита се да ме прекъсне есаулът.

— Какво? Как! А-а-а! — Не си спомням през живота си да съм крещяла така истерично. — Бандити! — От вика ми затрепериха стените. Отскочих от вратата, замятах се като луда насам-натам, надничах под масата, под дивана, под креслата и под столовете. Есаулът и казаците, без да престъпват прага, ме гледаха с отворени уста.

Втурнах се в спалнята си и с вопли закръжих из нея. Дата Туташхиа, с два маузера в ръцете, ме следеше с очи и аз чувствувах, че иска да ме успокои, но не знае как. Повъртях се още малко, пак изскочих в другата стая и се притиснах към есаула, който най-после се осмели да престъпи прага.

— Помогнете! Те могат да влязат през прозореца!

— Успокойте се, ваша светлост! Там има охрана.

А аз все крещях, хващах есаула за ръцете, криех се зад гърба му… Полусъблечена, бях цялата достъпна за погледа му и забелязах, че моят спасител скришом ме разглежда. Това ме окуражи и аз закрещях още по-отчаяно и пронизително. Изглежда, че тъпанчетата му не издържаха и той избоботи:

— Оправете се, ваша светлост! Нищо не ви заплашва. — Той се обърна, за да си отиде.

— Нямате право да изоставяте една благородна дама! Не ви пускам!… Ваш дълг е да останете с мене! — Хвърлих се към него.

— Ама… ваша светлост! — Есаулът беше съвсем объркан. — Трябва да ви напусна… Ще оставя един човек. Ей, Безродков!

— Слуш-шам, ваше бла-ародие!

— Застани до вратата! Ще охраняваш княгинята! — Есаулът с мъка се отскубна от ръцете ми, тръшна вратата и закрещя: — Обискирайте тавана! По дяволите! — Последното беше произнесено тихо и се отнасяше за мене. Таванът не му беше виновен за нищо.

Едва не го изнасилих нещастника!

Из къщата отново затропаха ботуши.

Оказа се, че е трудно да се успокоя. Потисках воплите, които напираха да се изтръгнат от мене. Имах желание да се мятам и да беснея. Най-после се овладях, сложих стола до вратата и дръпнах завесата към спалнята.

Туташхиа се смееше.

Приближих се до леглото, преизпълнена от щастие и гордост. Спасеният от мен Дата Туташхиа беше тук, до мен, насаме с мен, която толкова го желаех.

— Как се изплаших! — прошепнах аз.

— Нямаше да сте толкова съобразителна, ако бяхте изплашена. От страх хората се объркват. Нито един мъж не би се справил в подобно положение. Само жена може да успее, и то такава като вас! — Той ме прегърна и се взря в очите ми.

В гърба ми се опряха два маузера. Интимно до немай-къде.

— Какво правите? — прошепнах аз.

Дата Туташхиа трепна и се наведе над мен.

Целувката му предизвика в мен инстинктивна съпротива; всяка жена в подобна ситуация се откъсва от своя съблазнител и произнася: „Не!“ Но не беше ли твърде късно?

Казах „какво правите?“ толкова строго, сякаш не бях отвърнала на целувката му.

Туташхиа се отдръпна и седна.

— От радост е, госпожо! — каза той. — Нима не ви се е случвало да се радвате, когато видите нещо светло, грациозно, съвършено?

— И това е всичко? — изтръгна се от мен.

— Не. И от благодарност също.

Хвърлих се на леглото и заридах. Абрагът коленичи до възглавето ми и ласкаво ме погали по главата. Душата ми се смири и аз му простих всичко — и това, че не се сети да ме погледне, когато стоях пред него полусъблечена и жадуваща, и че беше ме целунал просто от радост, и че ми призна на мен, която изгарях, че ме целува единствено от благодарност…

Той ме галеше по главата, сякаш бях момиченце, а аз исках да му кажа: „Ела при мен!“ Ако бях го казала, първият мъж в живота ми щеше да бъде прочутият абраг Дата Туташхиа!… Тези думи се надигаха, напираха като приближаващ вулканичен взрив, но някаква безсмислена и властна сила ги задържаше, потискаше ги — и най-после ги укроти.

И аз не произнесох тези думи.

Повтори се онова, което се бе случило вече веднъж, а колко пъти после, един бог знае! И на Сахалин бях отишла най-вече за да бъде Мито Зурабишвили първият мъж в живота ми, а дали щеше да ми стане съпруг, или не — там вече както ми е писано! Прекарах с него две седмици и всеки божи ден си казвах: „Тази нощ!“ Само крачка — и това желание щеше да се сбъдне, а аз се върнах в Грузия, без да я направя. Сега ми е трудно да си спомня как и защо стана така. Ту ни в клин, ни в ръкав ми идваше наум онази фраза от разговора на спътниците ми: „С мен е спал Шанаев“, ту пък други мисли — вече не мога да си спомня какви. Още по-малко мога да разбера защо стана така с Дата Туташхиа. Но веднъж — бях вече към трийсет и пет годишна — в решаващата минута, почувствувах как в мен пропълзя същата змия — и оттогава тя остана завинаги… Някъде в глъбините на съзнанието ми се таи убеждението, че моята девственост е илюзия, мираж. Та аз бях същинска курва! С кого ли само не съм лягала!… А мъжете… те, горките, си мислят, че блудството идва от плътта! Слава богу, че останах стара мома. Иначе щях да се пържа на оня свят в кипящата смола.

… Ето че пак се отплеснах съвсем на друга страна!

Както ви казах, не бях в състояние да промълвя тези думи.

Потънах в свои мисли, унесе се в своите и Дата Туташхиа. Мислех, че не трябва да викаш мъжа, сам ще дойде и още как — няма да се отървеш… Но защо не идваше? Може би си мислеше: отде се взе това странно създание — всеки миг може да ми бъде последен, а нея на любов я избива!

— Господин Никандро! Господин Никандро! — извика някой от двора. — Идвам по работа, по бърза работа, неотложна, господин Никандро!… Пусни ме! Пусни ме!

Скочихме и двамата едновременно. — Това е Куруа! — каза Туташхиа. — Интересно какво ли го води насам?

Двама казаци влачеха, този Куруа при полицейския началник и есаула, залегнали зад каменната ограда. Бяха му извили ръцете на гърба и го теглеха, като го окуражаваха с ритници. Не чухме разговора, който се водеше долу, но казаците се отдръпнаха на няколко крачки, полицейският началник стана, приближи се и есаулът. Прекъсваха се един друг, отрупваха го с въпроси, после есаулът изкомандува:

— Тръ-ъ-г-вай!

Даде в движение още някакви заповеди, запъти се към къщата и хоп — на балкона с факел в ръка. Дата Туташхиа отскочи и се залепи за стената. Стъклата заблестяха от пламъка на факела и след миг видях физиономията на есаула.

— Ваша светлост, сведенията се оказаха неверни. Не се тревожете. Ние си отиваме… — Есаулът замлъкна, без да довърши, и замига толкова разтревожено, че си помислих: божичко, усетил е нещо; но… — Ваша светлост, осмелявам се да ви помоля… ако благоволите… позволете ми да ви посетя!

Усмихнах му се малко двусмислено. Вложих целия си, женски талант в тази усмивка, цялата си съблазнителност. Есаулът изчезна, успокоен и обнадежден.

— Излизай, Бечуни, гаси огньовете, глупачке такава, че ще ти изгори къщата. Ние нямаме време — извика Никандро Килиа.

Те наскачаха по седлата и изчезнаха.

— Каква муха ги е ухапала? — попитах аз, когато тропотът на копитата заглъхна.

— Нима е капан?… Да си помисля, че са си отишли, а отвън да ме чака засада… Но какво искаше Куруа?

— Какво представлява този Куруа?

— Нищо особено. Обикновен скотовъдец… Само че не си пасе сам стадото, наема други. Той е от съседното село, от Тквири.

— Излъгал ги е нещо, те са му повярвали и вдигнаха обсадата!

— Повярвали… На чужд няма да повярват. Значи е свой. Прав е Коша Толораиа, Куруа е техен човек!…

— А кой е този Коша Толораиа?

— Мой приятел. Твърди, че Куруа бил отровил Таташ Чанба и го издал на Килиа вече мъртъв. Не можех да повярвам: та Куруа се пада племенник на Чанбаевци. А миналата година, когато Куруа и големият му син щели да се удавят в реката, Таташ ги измъкнал и двамата. Таташ Чанба беше абраг. Страшно силен човек!

— Господи! Какви работи стават по света!

— Когато Таташ станал абраг, дал на Куруа стадото си от четиристотин глави, разбрали се Куруа да го гледа. Ако Коша Толораиа е прав, значи, горкият Куруа се е полакомил за чуждия имот.

— Горкият?

— Щом човек е алчен, той е нещастен, госпожа Тинатин!

— Този нещастник е изпратил своя кръвен роднина и спасител на онзи свят и, ако интуицията не ме лъже, цялата тази обсада и тупурдия е негова работа.

— Че е негова, права сте, ала защо дотича и ги накара да вдигнат обсадата?

На двора излезе хазайката ми и като извади вода от кладенеца, започна да гаси огньовете. Мразех я, в душата ми ечеше победен марш.

Но защо ли се чувствувах победителка?

Притиснах се към Туташхиа целувах го, галех го. И досега не мога да забравя тези омайващи ласки. От тогава са минали четиридесет и осем години, но ме е срам да си спомням за тях. Не искам да отнасям в гроба най-сладостното преживяване в живота си, а нима бих могла да разкажа на друг това, което сега ви доверих!

Дата Туташхиа ме хвана за раменете и ме обърна към прозореца. Вдовицата стоеше долу и гледаше право към нас. В тъмнината се виждаше как святкаха очите й. Ако не беше Дата, щях да падна — краката ми се подкосиха. Обърнах се с гръб към прозореца — и пак се притиснах към него — беше ме страх да гледам в тия пламтящи очи…

— Отиде си! — промълви след малко Дата.

Такава щастлива лудост никога вече не ме е овладявала. Само с Дата я изпитах. Дълго не можех да се откъсна от гърдите му, макар да знаех: не е мой. Най-после се овладях и се отпуснах на леглото. В душата си не му се сърдех.

— Куруа трябва да бъде наказан и народът да знае за какво! — прекъсна абрагът нашето безкрайно мълчание.

Той тръгна към вратата и се спря на прага.

— Моля да ми простите, госпожо, че не постъпих така, както подобава на вашето и на моето достойнство. Сложни са нещата, объркани… Вашето присъствие в този дом и съпротивата, която оказахте на казаците, ми замаяха главата… Не бих искал да ви обидя, но вие сте изпратена тук с някаква цел. Не зная защо, но съм сигурен, че е така.

— Всичко беше хубаво и това също! Сбогом…

— Да ви благослови бог!

Много по-късно, когато за кой ли път си припомнях събитията от тази нощ, аз разбрах, че Дата Туташхиа нарочно се правеше на човек от простолюдието. По някаква причина това му беше необходимо.

Минаха десетина минути и аз чух тихо изсвирване, а после — далеч, към брега — глух тропот на копита. Тогава за пръв път си помислих, че грузинците не биха били толкова пристрастни към конете, ако не умееха, препускайки, да грабнат жена върху седлото.

През тази нощ изгоряха до основи къщата и имението на Куруа. Сред народа плъзнаха слухове. Разправяше се, че Дата Туташхиа изпратил Куруа при Бечуни да й каже да го чака в уреченото време — щял да отиде да вземе нещо, както се били уговорили. Когато Коша Толораиа научил за това, много се разсърдил на Дата, задето се е доверил на предател — та Куруа даже роднината си не бе пожалил. Дата не му повярвал и отишъл при Бечуни. Тогава Коша Толораиа и абрагът Хухиа залегнали наблизо. Като видели казаците, които били обкръжили къщата на Бечуни, те се втурнали към Тквири, нахлули в дома на Куруа, вързали синовете му и Хухиа ги отвел неизвестно къде. А Коша Толораиа казал на Куруа: ако искаш да видиш синовете си живи, тичай при Никандро Килиа и му кажи, че Дата не е при Бечуни, а нощува в дома на Чилу Велбана.

Куруа бил съгласен на всичко. Какво се случи след това, вече ви разказах. Килиа се затирил към Чилу Велбана! Когато Хухиа видял, че казаците си отишли от Бечуни, пуснал синовете на Куруа, понесъл се пак към Тквири и подпалил къщата и имението на предателя. Абрагите почакали пламъкът да се разгори добре и забързали към Бечуни. Именно техния сигнал бях чула.

Разправяха още, че този номер го бил измислил самият Дата Туташхиа, но аз не вярвам. Туташхиа явно не знаеше защо Куруа изведнъж бе дотичал.

На другия ден си намерих нова квартира.

Когато носачът изнасяше нещата ми, Гудуна, синът на Дата Туташхиа, стоеше наблизо и се мъчеше да разбере защо ли напускам къщата им…

Граф Сегеди

Като се върна от Дагестан, Зарандиа се яви при мен, без да чака да го извикам. Бях зает с неколцина чиновници и като видя, че е безсмислено да виси, излезе от кабинета ми с думите, че през цялото време ще бъде в стаята си. Излъчваше такова задоволство и радост, каквито никога не бях забелязвал у него. Какво пък, имаше основания: докарал бе Кара Исмаил и четирима молли, тоест петима панислямистки агенти, които разпространяваха турското влияние из Кавказ. Случвало ми се е да виждам Зарандиа след несравнимо по-значителни победи, но толкова щастлив не е бивал никога. Беше ги докарал в купом като овни и натикал и петимата в една килия. Това значеше, че не бе успял да ги раздели, както предполагаше отначало, или пък вече не беше необходимо да ги разделя. Ето всичко, което научих за дагестанската афера в първите минути и затова бях извънредно развълнуван. Вече с усилие следях разговора на моите подчинени, защото изгарях от нетърпение да науча какво все пак бе накарало Зарандиа да изпадне в такова прекрасно настроение. Най-после се освободих и начаса извиках Мушни, за да ми докладва всичко.

Вече споменах, че Зарандиа бе отбелязал с червен молив шест имена от списъка на заподозрените, предполагайки, че четирима от тях са резиденти. Планът му бе изграден върху тази хипотеза, до която бе достигнал по интуитивен път. Когато в основата на един план не лежи реален, многократно потвърден с факти материал, този план не може да се смята за сполучлив. Това е основен принцип в нашата професия. Дори да е гениален, всеки план, който се спира изключително на интуицията, изглежда твърде съмнителен. Не бе чудно, че според единодушната преценка на висшите кръгове от нашето ведомство, този план бе обявен за нереален, но въпреки това Зарандиа получи пълномощия за изпълнението му по три съображения. Първо: пускането в обращение на фалшиви жълтици даваше възможност да бъдат арестувани получателите на турски пари, като бъдат обвинени в разпространяване на фалшиви монети. По такъв начин в нелегалната система на турската агентура се внасяше объркване и се откриваше възможност тя да бъде поне частично парализирана. Освен това имаше известна надежда някой от арестуваните по делото с фалшивите пари случайно да признае връзката си с Турция и по такъв начин бихме уловили поне една брънка от панислямистката интрига. Второ — намирахме се под натиска и дори гнета на огромния авторитет на Мушни Зарандиа. Наистина той не правеше капитал от влиянието си, но независимо от това този капитал имаше самостойно значение и ни принуждаваше да се съобразяваме с него.

Най-после, ние просто нямахме друг план, а непременно трябваше да намерим ключ за решаването на тази задача.

С една дума, планът предполагаше разобличаването на четири от шест заподозрени лица и се осъществяваше съобразно с тази предпоставка. Към всеки от тези шестима бе прикрепен по един наш агент и ние веднага научавахме за всяка визита на Кара Исмаил при някого от шестимата. Щом Кара Исмаил напуснеше дома на заподозрения и се отдалечеше достатъчно, в този дом се правеше обиск, изземваха се фалшивите пари и се арестуваше стопанинът. При това всичко се вършеше по такъв начин, че семейството на арестувания получаваше съвсем невярна представа за местонахождението на своя глава. Така на едно семейство от Ачкой-Мартана бе съобщено, че арестувания го откарват на разпит в Грозний и че най-късно след два дни той ще се върне вкъщи. В действителност го откараха във Владикавказ и го затвориха в тамошния затвор. За арестувания в Хунзах казали, че го откарват в Петревск-Порт, а всъщност го откарали в Грозний и тъй нататък. Самият Кара Исмаил също бе следен по един доста особен начин, но и тук планът се изпълняваше стриктно. Спрели Кара Исмаил на половин час път от Темирханшури, обискирали го щателно, взели всичко, което намерили у него, и го изпратили в темирханшурския затвор. Той не успял нищо да изхвърли или да скрие и това изигра решаваща роля.

И тъй, встъпителната част на замисъла бе осъществена, когато нещо потегли Мушни Зарандиа преждевременно към Дагестан — шестото чувство му е подсказало, че сърцевината на плана е застрашена от провал. Ще бъде ли намерен някакъв документ или предмет, който да свидетелствува, че получателят на парите е знаел за какво ги получава? Естествено никой не се надяваше, че в ръцете ни ще попадне нещо като полица или разписка и наистина, нищо подобно не ни попадна, но Зарандиа беше сигурен, че сред нещата, иззети от Кара Исмаил, непременно ще се намери някаква улика, тъй като турците — напомням — винаги изискваха потвърждение, че парите са получени.

Като пристигнал в Темирханшури, Зарандиа изслушал щабскапитан Ленев, който ръководеше тази операция, и помолил да му покажат вещите, намерени у Кара Исмаил.

— Всичко е прегледано и проучено — рапортувал Ленев и изпратил един унтерофицер да донесе чувала с нещата на Кара Исмаил.

— От каква задача изхождахте, когато обследвахте вещите, от каква гледна точка ги изучавахте? — попитал Зарандиа…

— Постъпвах, както ми беше заповядано.

— По-точно?

— Търсех някакво потвърждение за получаване на пари.

— Какво именно се надявахте да намерите?

— Бележка или просто някаква драскулка, може би някакъв особен знак, рисунка, нещо, с което турците биха могли да сверят своя образец. Не открих нищо подобно. Мисля, че там няма да намерите нищо. — Ленев посочил към чувала, който унтерофицерът току-що бил донесъл.

Зарандиа изгарял от нетърпение лично да види всички вещи, но от професионален такт, за да не покаже недоверие към своя подчинен, се въздържал да го направи.

— Изпразнете чувала — казал той и унтерофицерът го изсипал на масата.

— С какво беше облечен арестуваният? — попитал Зарандиа, след като прегледал част от облеклото на Кара Исмаил.

— Чоха, архалук… прегледахме я основно.

Зарандиа се замислил и поискал да му донесат част от бельото и обувките.

Унтерофицерът се запътил към ключаря.

— Пари конфискувахте ли?

— Да.

— Асигнации?

— Има и асигнации.

— Сергей Иванович, вижте какво ще направим. Моля ви, прегледайте внимателно всяка банкнота. Може би ще откриете някакви забележки, надписи, знаци. А пък аз ще поразпитам Кара Исмаил. Не е възможно да не намерим никаква следа. Имате ли, свободна килия?

— Разбира се — отвърнал Ленев, като извадил конфискуваните асигнации и лупа…

Донесли бельо и чифт чисто нови ботуши.

— Нека се съблече гол и да си сложи това бельо и тези ботуши — казал Зарандиа на вахмистъра. — Когато започне да се преоблича, излезте от килията. Може би ще поиска да скрие нещо в някоя пукнатина на пода или в стената. Не трябва да го лишаваме от тази възможност. Дайте му десет минути за всичко, после го отведете в друга килия и ми донесете дрехите му.

Вахмистърът и унтерофицерът тръгнали да изпълняват заповедта, а Зарандиа взел да чете вестник. Вече бил стигнал до произшествията и обявленията, когато донесли дрехите на Кара Исмаил.

Прегледали всички шевове и не открили нищо. Вземете нещата му и ме отведете в неговата килия.

Претърсили, огледали, пъхали си носа във всяка пукнатина на килията, от която току-що били извели Кара Исмаил, и пак нищо. Излизало, че трябва да търсят по самия него.

— Всичко е наред — промълвил Зарандиа, когато килията била прегледана. — Тук наистина нищо не трябваше да има. Хвърлете върху нара доспехите му, а него го доведете в тази килия, но съвсем гол. Унтерофицерът ще остане тук и преди арестуваният да почне да се облича, ще го обискира гол. Знаете ли как се обискира гол арестант?

— Тъй верно, ваше благородие, как да не зная?

Заповядали на Кара Исмаил да се съблече и гол го подкарали към предишната килия. Той бил над шестдесет и петте и ситнел като старец. С едната си ръка поглаждал наранената си от шиитски поклони глава, в другата държал медна делвичка за умиване.

— Нека се облече пред вас — пошепнал Зарандиа на вахмистъра. — И не сваляйте очи от него, докато не дойда.

Но прегледът на бельото и ботушите на Кара Исмаил, оставени в килията, също не дал никакъв резултат. Зарандиа отишъл в килията, в която сега се намирал Кара Исмаил; той бил вече облечен и седял на нара.

— Водете го на разпит — наредил Зарандиа.

— Кара Исмаил станал от нара и тръгнал към изхода.

— А делвичката си няма ли да вземете? — попитал Зарандиа.

— Нека да остане, не ми трябва — отвърнал Кара Исмаил, като се обърнал към него.

— Кой знае, може и да дотрябва, вземете я!

За секунда Кара Исмаил сякаш се запънал, но вдигнал рамене — да бъде, както искате, — върнал се до нара и взел делвата.

Мушни Зарандиа вървял след него, без да откъсва очи от делвата: в тази минута той вече не се съмнявал, че „разписката“ на адресата е някъде по съдинката или вътре в нея.

Влезли в кабинета на Ленев. Зарандиа поканил Кара Исмаил да седне, взел делвата, излял водата от нея, огледал съда от всички страни, погледнал вътре и го върнал на Кара Исмаил:

— Отворете го.

Кара Исмаил погледнал Зарандиа с непресторено учудване.

— Свалете дъното!

Кара Исмаил пребледнял като мъртвец.

— Свалете го — спокойно повторил Зарандиа.

— Не мога… Делвата не е моя.

Делвата била с двойно дъно; фалшивото дъно било съединено с корпуса посредством резба, стегната отгоре с инкрустирана гривна. Между фалшивото и истинското дъно имало късче хартия с четири ясни отпечатъка от палците на десния крак на арестуваните резиденти. Тези отпечатъци били получени чрез потапяне в смес от сажди и разтопена лой. Ленев ахнал от яд и така силно се ударил по челото, че унтерофицерът, който дежурел отвън, открехнал вратата и тревожно надникнал в стаята. Но в края на краищата Ленев бе произведен за тази операция в чин майор и бе награден с орден.

Вече споменах в началото на записките си, че успехът на всяко дело зависи и от шанса. Може ли да се отдаде на случайността фактът, че като изучи дагестанските материали, Зарандиа сложи до шест имена червени точки и каза, че четирима от тази шесторка са турски резиденти, и при това излезе прав. А това, че аз се върнах в Тифлис три дни преди определения срок и лично се заех със случая Хаджи Сеид, също ли беше съвпадение на случайности!? И може ли да се вземе за случайност, че ако Зарандиа не бе се явил сам на местопрестъплението, нямаше да бъде установено, че арестуваните наистина работят за Турция? Но да оставим Зарандиа. През дългите години на службата ми неведнъж ми се е случвало да обмислям със седмици и дори с месеци беседите си и с висшите чиновници, и със своите подчинени. Но когато дойдеше времето и трябваше да се действува, говорех съвсем други неща и постъпвах не така, както бях намислил, и въпреки това всичко се нареждаше по възможно най-добрия начин. Какво е това, също случайност ли?… Ни най-малко… Интуицията ме караше да говоря нещо съвсем различно от онова, което ми диктуваше разумът. Усетът подгони Зарандиа към Дагестан, а мен ме върна в Тифлис три дни по-рано. И от стотици хора ония шестима бяха отгатнати по интуиция, а че от тези шестима тъкмо четирима ще се окажат турски резиденти, също му бе пошепнала интуицията. Разбирам, че разсъжденията ми са в противоречие с науката. Но понякога ми е жал за науката — всичко, което не може да обясни посредством разума, тя твърде лекомислено и прибързано го отнася към мистиката, към сферата на свръхестественото и го изхвърля на боклука. И с интуицията се разправи по същия начин… Но минава време и изхвърленото на боклука благополучно се връща и се използува, и същите хора, подобно на Настрадин Ходжа, вече отричат, че някога нещо са отричали. Не смятам, че разумът е по-слаб от интуицията, но мисля, че всяка постъпка или идея е рожба на интуицията. Ако съществуват щастливата случайност и човекът късметлия, това означава само, че господ е надарил въпросния щастливец с интуиция. Тъкмо това имах пред вид, когато в началото на записките във връзка със Зарандиа споменах, че случайността в нито една работа не е изключена.

Може би възхищението от личността на Зарандиа се проявява в моите записки твърде често и демонстративно и навярно от желание да се покажа безпристрастен злоупотребявам с размишления и доказателства, та да оправдая слабостта си към него и детинската си склонност към изострено и хипертрофирано възприемане на живота, но той наистина предизвиква възторжено удивление и да се крие това, би било още по-голямо лицемерие, отколкото да се възхищаваш прекомерно, както правя аз.

— Защо ви беше необходим онзи фокус с килима на Великите Моголи? — попитах Зарандиа, когато след многочасовото съвещание най-после останахме сами.

— Ако дагестанската операция се беше провалила, щеше да се наложи да започнем всичко отначало, но, така или иначе, първото стъпало щеше да бъде Хаджи Сеид — каза Зарандиа и аз почувствувах, че се смути и бави отговора. — Беше ми необходимо да ми е в ръцете и затова фокусът с килима би бил оправдан, дори ако успеехме да осъществим само част от операцията, тоест аферата с разпространяването на фалшивите монети. Нали крайната ни цел беше удар и при липса на други доказателства, да разкрием, а дори и да завербуваме Хаджи Сеид. Сега работата, струва ми се, се обърна така, че дори ако всички, от Великите Моголи до Спарапет, се вдигнат срещу нас, турците няма къде да се дянат. Ала усещам аз — килимът ще ни свърши работа… Времето ще покаже.

— Какво пък, Мушни, времето е пред нас — въздъхнах аз и казах: — Полковник Сахнов днес тръгва от Петербург.

Зарандиа ме погледна с голям интерес, но аз, кой знае защо, нямах желание да продължавам този разговор и се върнах към турците.

— Предварителното следствие вие ли ще го водите, или ще го възложите на Шитовцев?

Нещо го развълнува, и той не отвърна веднага:

— Минутка, Ваше сиятелство, само минутка!

Той стана, приближи се към прозореца, дълго гледа към улицата и най-после, като се обърна към мен, каза:

— Няма да ми е до турците. Ако позволите, ще разиграя пред вас една комедия. След това за Шитовцев ще останат дреболии, нека продължи и завърши всичко.

— Ами ако не се справи? — попитах аз и това само по себе си означаваше, че разрешавам комедията.

— Сам не. Ще му бъдат необходими поне двама помощници. Работа има до гуша… Разбира се, всичко ще остане под наш надзор. Що се отнася до комедията, няма да я отлагаме. Тази нощ ще имате ли време?

— Ако трябва…

Тогава аз започвам подготовката, чакайте ме в единадесет.

Когато той си отиде, мислите за килима на Великите Моголи отново ме обсадиха. Беседата със Зарандиа не само че не хвърли светлина върху тази работа, но задълбочи объркването ми, защото ребусът се усложни. Помислих си, че трябва да го извикам, независимо дали иска, или не, и да го накарам да изложи всичко, което е замислил, но разбрах, че няма да го направя. Нямаше да го направя, защото по мотиви, за които не си давах сметка, избягвах да говоря за Сахнов. Защо? Може би от страх? Отново се залових да ровя в усещанията си и се занимавах с това, докато сънят не ме обори.

Комедията, която разигра Зарандиа, започна с това, че късно вечерта той събра в кабинета си Хаджи Сеид, Кара Исмаил, четиримата молли и Искандер ефенди. Тук бяха също едни наш преводач, двама следователи, Шитовцев, самият Зарандиа и двамата ми заместници. Беше много тясно и аз си помислих, че ако Зарандиа и занапред продължи да представя такива комедии, ще му трябва друг кабинет.

Влязох и се отпуснах в креслото. Зарандиа ми даде време да се огледам и започна:

— Всички вие имате свински души и магарешки ум… Преведете!

Преводачът преведе думите му и арестуваните се оживиха.

— Вашите прадеди са се клели да бъдат верни на руския цар. Вие изменихте на тази клетва, изменихте на господаря-император, изменихте на народа си и се продадохте на турците за медни жълтици.

Докато преводачът превеждаше един от следователите взе една жълтица, потърка я с пила и капна върху нея киселина. Металът измени цвета си, следователят обиколи всички и показа монетата всекиму поотделно…

Един молла не се сдържа и спомена с лоша дума Кара Исмаил.

— Турците са страхливи, коварни и алчни. За големи работи отдавна вече не ги бива, а в тия дребни афери, за който още им стигат силиците, се показват като самохвалковци и лъжци. Вече цели сто и петдесет години не са побеждавали на бойното поле и никого не са надхитрили. Господ е пожелал да надари руския народ с вяра в своята мощ и непобедимост и само заради това е отредил на турците място под слънцето. Друга полза от тях няма и няма да има. Вие се влачите по корем пред тях, сеете семената на раздора сред своя народ, подстрекавате го против правителството и го тласкате към пропаст.

Останах потресен. Никога не бях допускал, че Зарандиа е способен да се изразява по подобен начин.

— Замислили сте да обърнете божия гняв срещу народите на Кавказ и тяхната земя и ще го дочакате: ще дойдат наказателни отряди, ще вземат за водачи арменци и грузинци, ще запалят градовете ви и аулите ви. Които са способни да държат поне нож в ръцете си, тях ще изпратят в Сибир, останалите ще ги натъпчат в земята, а който успее да избегне справедливото наказание и се укрие по горите и планините, ще го довършат гладът, студът и болестите. На вашите земи казаците ще построят свои хутори и за това, че някога сте живели на земята, хората ще знаят само от книгите.

Преводачът свърши да превежда и тогава Зарандиа се изправи, в ръцете си държеше някакъв лист.

— Ще ви напомня в какво сте изобличени!… — Той им подаде един списък, в който бяха изброени сумите, внесени от Чекурсо бей на името на Хаджи Сеид в банката на Стинес, и пачка квитанции, изпратени от тази банка на Хаджи Сеид. Повтори им, че всички те са разпространители на фалшиви пари и че протоколите на обиските, при които са били открити фалшивите пари, са в ръцете му. Припомни им също ролята на Кара Исмаил във всички тези афери, делвата с двойно дъно и, разбира се, четирите отпечатъка.

— Вече ви казах, че имате свински души и магарешки ум, но и те ви стигат, за да разберете: законът на нашата империя е благ и милосърден към ония, които избират пътя на чистосърдечното признание и покаяние. Той е строг и безпощаден към ония, които от глупост или тъпа хитрост прибягват към лъжа и коварство. Вървете и говорете само истината и не се опитвайте да извъртате и да криете нещо, защото ще намеря време пак да се видя с вас и тогава се сърдете на себе си!… Отведете арестуваните! — заповяда той на надзирателите.

Отведоха ги. Двамата следователи и Шитовцев си отидоха, а Зарандиа се нахвърли върху Искандер ефенди. Не зная как да предам тази лавина от ярост и гняв, която се стовари върху главата на собствения му агент. Във всеки случай онова, което трябваше да изслушат моллите и Кара Исмаил, беше майчина милувка в сравнение с това, на което бе подложен Искандер ефенди. Като го слушах и на мене самия взе да ми се струва, че за всички услуги, оказани на турското разузнаване от Хаджи Сеид, Кара Исмаил и четиримата молли, е отговорен единствено ефенди Искандер Юнусоглу. Зарандиа бушува около двайсетина минути, изведнъж се обърна рязко към мене и каза:

— Моля ви, ваше сиятелство, дайте ми право да арестувам този негодник въз основа на данните, с които вече разполагаме.

Помислих малко и казах, че не мога да позволя да се нарушава законът и че за ареста са необходими допълнителни доказателства. Тогава Зарандиа накара Искандер ефенди да му подпише декларация, че няма да излиза извън града, и със собствените си ръце го изтласка от кабинета. Разбрах, че истинският разговор с Хаджи Сеид едва сега ще започне и един господ знае докога ще продължи, затова предпочетох да напусна кабинета на Зарандиа заедно със своя помощник.

Оказа се, че Зарандиа бе държал Хаджи Сеид до сутринта и на другия ден самият той дойде в управлението чак в четири часа следобед. Докато го чакаше, секретарят ми съобщи, че вече трети път идва човек на Хаджи Сеид и казва, че носи важно известие за господин подполковника, което трябва да му се предаде незабавно.

— Незабавно?… Веднага уведомете Зарандиа!

Новите отношения, установени между Хаджи Сеид и началника на политическото разузнаване, не бяха тайна за мен и не ме учуди известието, че ефенди Искандер Юнусоглу, като се върнал късно през нощта, моментално си събрал багажа и изчезнал. Тъкмо за това Хаджи Сеид бързаше да уведоми Зарандиа.

Когато противникът е затворен в крепост, обсаден е отвсякъде и вече е изял всички коне и плъхове, а водопроводът е прекъснат, тогава единственото, за което той мечтае и се моли, е да спаси живота си. Нека си представим, че на обсадения не само му предлагат мир, но дори го канят да стане съюзник в похода срещу трета държава, като му обещават и гарантират големи трофеи… Тъкмо в такова положение бе изпаднал Хаджи Сеид. Зарандиа без усилия го убеди, че обвинението в шпионаж обещава в най-добрия случай вериги и каторга на Сахалин. Алтернативата бе: пълна капитулация и сътрудничество. Те се пазарили изнурително дълго и най-после Хаджи Сеид приел всички условия на Зарандиа. Какво ли друго му оставало? Подписал всичко, което му било поискано да подпише и си тръгнал дълбоко, непоколебимо и завинаги убеден, че Зарандиа — това не ти е „французчето“, с което можеш някоя вечер да сключиш договор за сделка, а на сутринта да изпратиш на марсилския му адрес заедно с полицата и съобщението, че сделката е анулирана без обезщетение за неустойка.

Шалва Зарандиа

Навярно се учудихте, господине, че се разсмях, когато ми зададохте въпроса си? Стана ми смешно, защото аз самият от много години мисля за това. Право да си кажа, и сега не знам дали съм намерил верен отговор. Така се стекоха обстоятелствата, че когато граф Сегеди излезе в оставка, между нас се установиха много добри отношения. Покойният много обичаше сулгуни и аджик. И аз не пропущах да му занеса армаган от село, когато отивах в Тифлис. Преди революцията той живееше на улица Петър Велики. Живееше там през зимата, а през лятото заминаваше за Армази, дето имаше вила. Беше почтен и твърде скромен човек. Обичаше спокойните, тихи разговори и един господ знае за какво ли само не сме говорили. Веднъж ми каза, че не е срещал през живота си човек толкова естествен и с такъв ясен ум като Мушни. Така беше наистина. Мушни можеше във всичко да вникне, толкова логичен беше, че най-сложната работа изведнъж ставаше ясна дори за един пуяк. А Дата беше другата крайност. Не можеш да го разбереш, не можеш да проникнеш в мислите му, а пък да търсиш логика в поведението му — все едно да гониш вятъра. Можете ли да си представите — през целия му живот нито веднъж не успяха да го хванат, а колко го гониха… Но дойде денят, и той сам отиде в затвора. Какво бе станало? Каква муха му бе влязла в главата?

Вие вече знаете за този случай и само ще уточня някои подробности. Аз не само бях израснал в тяхното семейство. Бях осиновен от старите Зарандиа и, значи, бях брат на Дата и Мушни. Всички го знаеха и отношенията ни бяха роднински. Но по рождение аз не съм Зарандиа, а Гогиашвили. Най-напред ме нарекли Шавлаг, а после променили името ми на Шалва. Как е станало това, и аз самият не зная. Моят баща Пате се бил прочул в Картли като абраг. Само че там не ги наричат абраги, а другояче.

Бях на пет години, когато убиха баща ми. След два месеца умря майка ми. Пришълците, които се заселват в земите на местния помешчик в Картли, се наричат хизани. Нас ни смятаха за хизани, нямахме никакви роднини в тоя край. Дата Туташхиа беше побратим на моя баща и когато него го убиха, дойде да ме вземе от Самурзакано и ме даде на вторите си родители, Тамар и Магали Зарандиа, да ме възпитават. И сега има такива случаи, а по-рано това беше нещо съвсем обикновено — заможните хора вземаха в къщата си не само сираци или деца на безнадеждно болни родители, но и децата на бедните си роднини. При това беше прието да не правят разлика между доведените и родните си деца. Като видят съседите, че гледаш своето по-добре от чуждото, ще те осъждат, ще тръгнат приказки, че си взел слуга или ратай, а не син в къщата си. Толкова грижи и добрина видях в семейството на Зарандиа, колкото някои в родния си дом не виждат. Когато Дата ме доведе при старците, Мушни вече служеше в Тифлис и рядко навестяваше близките си. По-големият брат на Мушни, Константин, живееше отделно, имаше семейство, своя къща и имение. Еле живееше ту на село в бащината си къща, ту при нас, а понякога гостуваше на Мушни, отначало в Кутаиси, а после и в Тифлис. Дата идваше да види вторите си родители веднъж или два пъти в годината, и то нощем. Но за това научих чак когато пораснах. По онова време аз бях единственото дете в семейството. Старите ме гледаха и глезеха, но за Еле бях като син, как ли само не ми угаждаше, когато беше при нас. Не забравяше да се погрижи за мен и Мушни, а Дата — какво можеше да направи той, горкият? — но и той, макар че идваше тайно, все гледаше да ми остави я някоя играчка, я пари… каквото бог дал. По ония времена хората бяха много по-добри, особено пък семейство Зарандиа… „Дом на любов и добродетел“ — така казваше Магали Зарандиа. Той смяташе, че всяко семейство трябва да бъде такъв дом. Макар и обикновен псалт, той беше рядко образован човек. Не говоря за университет или академия. Такава глава имаше, че всичко можеше да проумее. Дето не можеше с ум, с усет успяваше. Не му ли достигнеше усет, книгите му помагаха. Беше прочел планина от книги. Появи ли се нова книга в къщата — за старите да не говорим, — веднага ще я прочете. И децата пристрасти към четенето. Мене, да го благослови господ, на толкова неща ме беше научил, че макар и да бях на десет години, когато тръгнах на училище, но и в подготвителните класове, и после всички учители се чудеха откъде знае толкова този малчуган! Докато учех в гимназията, само дето от пиле мляко не ми осигуряваха. Като завърших гимназия, отидох да учителствувам на село. Така поиска Магали. После ме смени друг учител. Тъкмо през тази година загина нашият Дата. Мушни тогава беше вече в Петербург, извика ме в столицата и ме записа в университета. Заварих го изпаднал в дълбока меланхолия, а после го налегнаха и други болести. Докарваха му прочути доктори от Европа, но никой от тях не можа да му помогне. На четвъртата година от учението си в юридическия факултет заминах да прекарам лятната ваканция в Грузия. Същата година умря и моят брат Мушни Зарандиа. Той беше вече полковник и минаваше за човек с изключителен, велик ум! Това се случи в 1913 година. Когато Мушни почина, аз просто се побърках от мъка и не намерих сили да се върна в университета. От пет деца при старите останахме само двама — Константин и аз. След година и половина загина на война Константин. Трябваше да се грижа за старите, да наглеждам къщата. И аз останах. Мене не ме взеха войник — издържах семейството… През деветстотин и петнайсета пак започнах да учителствувам и оттогава не съм си сменял професията. Гоня вече седемдесетте, а от четиридесет години съм все между децата.

Разказах ви всичко това не за да ви обясня отношението си към семейство Зарандиа и да ви уверя, че наистина съм техен син. Искам да кажа, че ако някой от това семейство знаеше със сигурност защо Дата доброволно влезе в затвора, непременно щях да го зная и аз. Няма да повярвате, но дори и Мушни не знаеше точно. Наистина през последните години на моето следване той беше вече сериозно болен и пред мирската суета, предпочиташе уединението и тишината, но въпреки това често разговаряхме на тази тема. В края на краищата и двамата стигнахме до убеждението, че Дата бе влязъл в затвора заради Мушни, но работата не се изчерпваше само с това — разбирах го и аз, разбираше го и Мушни. Оттогава мина много време. Толкова неща прекипяха в душата ми, толкова изплуваха на повърхността и после се утаиха в паметта ми. Ще ви разкажа няколко случки. Може би те ще хвърлят поне малко светлина върху причините, поради които Дата Туташхиа доброволно влезе в затвора.

Една нощ при най-големия ни брат Константин дойде хобецът Дуча Абрамиа и каза, че Дата Туташхиа е тежко ранен и лежи при един верен човек в Лебарда. Когато Дуча тръгвал оттам, Дата вече от три дни бил в безсъзнание и не се знаело жив ли е сега, или не. Дуча поиска Константин да му даде дума, че няма да каже на Дата откъде е научил за раната му. Това се случи по времето, когато Дата повторно бе станал абраг, тогава бях вече голямо момче. През нощта нищо не можеше да се направи, а на сутринта Константин изпрати сина си Бочиа да доведе дядо си. Лепнах се за Магали и той ме взе със себе си, но не ми разрешиха да слушам за какво си говорят големите. Ала стана така, че аз все пак чух техния разговор и те научиха за това. Константин извика баща ни в къщата си, а не отиде той при него, защото се страхуваше за Тамар как щеше да се почувствува, ако знае, че Дата умира! Пък и Еле тогава ни гостуваше. Ако жените научеха какво бе станало с Дата, без сълзи и вайкане нямаше да мине. Магали и Константин дълго мислиха и кроиха и в края на краищата решиха да отидат и двамата в Лебарда. А какво да правят с мене? Да ме оставят в къщи? Малчуганът може да издрънка нещо… Да ме вземат със себе си? Тогава заминаването на тримата мъже още повече ще разтревожи жените. Решиха да вземат и мене, а на жената на Константин да кажат, че мъжът й отива на едни далечни ливади да види копните. Аз им се заклех да се държа у дома така, че никой нищо да не разбере.

Върнахме се в къщи, седнахме да обядваме и Магали рече: пригответе ни за път, утре заедно с Шавлаг ще идем в Зугдиди. Тази хитрост успя, жените не заподозряха нищо. Рано сутринта се срещнахме с Константин на уреченото място и тръгнахме. От нас до Лебарда има ден и половина път с кон. На третия ден, откакто Дуча Абрамиа се бе появил в дома на Константин, престъпихме прага на къщата, дето беше Дата. „С мъка ли ни срещаш или с радост?“ — попита Магали стопанина. Андро Салакаиа се разсмя и каза, че безкрайно се радва на посещението ни, защото Дата тази нощ се готвел да си върви, а пък едва се държал на крака и трябва да го склоним да изчака още три-четири дни. Олекна ни на душите, дружно въздъхнахме и Салакаиа ни поведе при Дата.

Брат ми седеше блед като мъртвец и чистеше оръжието си. Разглобяваше го, търкаше, лъскаше, а аз го гледах с широко отворени очи и мислех колко ли кръв е загубил. Дата беше здрав като бик. Кой ли друг би могъл да понесе всичко, което му поднасяше неговата участ — гонения, предателства, страдания, кърви? Един господ знае какви изпитания и мъки е трябвало да изживее човек с неговия ум и душа.

Като ни видя, Дата бе поразен и обиден, но пред него стоеше баща ни и той не посмя да ни укори. Само наведе виновно глава. Посипаха се въпроси — какво и как, жалехме го, мъчно ни беше за него. Няма да изреждам всичко, което говорихме, ще разкажа само за най-важното.

Баща ни попита Дата кой е стрелял по него и как е успял да го улучи.

— Улучи ме онзи, чието око е по-вярно и ръката му — по-твърда, татко — отвърна Дата.

— Ще излъжа, ако кажа, че си остарял — намеси се в разговора Константин. — Но за тази работа, по която си тръгнал, вече не си млад. На младини ти можеше да стреляш секунда по-рано от противника и беше бърз като хрътка. Всеки в Грузия го знае. Но това време мина. Нозете ти не са така пъргави, както преди, ръката ти не е толкова твърда и очите ти толкова зорки. В теб вече го няма онова, без което абрагът не е абраг и без което не може да надвие преследвача си. Днес си отървал кожата, но колко куршуми още те чакат… И един ден някой кучи син ще те изпрати на оня свят. Помисли за това, Дата. Добре си помисли, братко!

— Какво ще го посъветваш, да те пита човек? — обърна се Магали към Константин. — Може би да се роди отново или да пие жива вода?

— Не сме дошли да се шегуваме, татко — избухна Константин. — Не знам дали сте чували за този случай, или не. Било преди пет години. Дата гостувал на Татархан Анчабадзе. Една вечер двамата с Татархан седели на балкона, на третия етаж, и вечеряли. Помните ли Хитаришвили? Отначало беше разбойник, а после стана копой на полицията. Та, подушил той, че Дата е при Татархан, промъкнал се на третия етаж… на балкона насочил към Дата два маузера и казал: „Не мърдай, горе ръцете!“ Дата, както си седял до перилата, рипнал от третия етаж, преди онези да успеят да мигнат. Пред къщата на Татархан има грамаден орех. Дата увиснал на върха му. Хитаришвили се прицелил. Но докато се целел и натискал спусъка, Дата пуснал клона, на който се държал, хванал се за по-долния и се смъкнал малко. Куршумът изсвирил там, дето вече го нямало, Хитаришвили се прицелил малко по-надолу, но и Дата успял да се хване за по-долния клон. Три или четири пъти стрелял Хитаришвили и всеки път куршумът му пронизвал въздуха — Дата вече не бил там. Най-после скочил на земята.

„Няма да те убия, за да не оскърбя стопанина!“ — извикал Дата и единственият му куршум отнесъл папахата от главата на Хитаришвили. После прескочил оградата и изчезнал. Преди пет години Дата още го биваше за такива фокуси. Днес май вече няма да успее, а след пет години — още по-малко. Старостта тропа на вратата. Ще дойде ден да го надвие я Хитаришвили, я някой друг чакал като него или пък ще се намери мераклия доброволно да стреля в гърба му. Сега мераклиите да му пръснат черепа са десет пъти повече, отколкото по-рано бяха другарите и приятелите му. Народът кой не го знае, — ако му направиш сто пъти добро и веднъж зло, ще забрави добрината, ще я стъпче в калта, а лошото все ще му е в ума. На абрага му трябват младост, здраве и зрял ум! Само това исках да кажа, татко. Нищо повече!

— Не мога да разбера на кого си се метнал такъв! — каза Магали. — Какво си го заусуквал като лисица, Коста? Искаш Дата да захвърли оръжието и да хване мотиката, натам ли биеш? Ама нали на времето Мушни го помирява с властта… Знаеш много добре какво излезе…

— Ако беше мирувал, никой нямаше да го закача — прекъсна го Константин. — При какво условие му простиха? Да не нарушава закона и да се държи прилично. А той? Ту с Чантуриа вземане-даване, ту бог знае с кого още си имаше работа…

— Когато един честен човек изпадне в беда и в нужда, законът престава да съществува, Коста! — каза Дата.

— Че тебе каква нужда те беше патила?

— Мене никаква. Но те бяха в нужда и аз изпълних дълга си…

— А законът изпълни своя… И ти пак си абраг!

— Дата леко помръдна рамене, усмихнато щракна затвора на карабината и дръпна спусъка.

— Всеки си има своя съдба, Коста. Така е, откак свят светува — каза Магали. — Човек живее, както му е писано. Ние сме свикнали с нашата съдба, Дата — със своята, не можеш тепърва да го промениш.

— Не, тук ще прощаваш, татко — още повече се ядоса Константин. — Човек не трябва да е като триона, да реже само откъм себе си, а като бичкията, която реже и от двете страни: Дата казва, че ще живее, както му харесва. И ще сече, и ще реже откъм себе си. А към нас ще хвърчат треските и талаша, така ли?… Не искам да го засегна, но вече осемнайсет години е абраг и тия години бяха за Еле жива мъка, заприличала е на бабичка, а е млада жена. Ами вие с мама? Очите си изплакахте. Освен неприятности, какво сте видели от него? Спомни си, колко пъти са ни казвали, че нашият Дата е убит и колко пъти мъка е попарвала семействата ни? Или да вземем Мушни. Четиринайсет години му виси на главата… всичките началници в Тифлис и Петербург му имат зъб… Мушни все спасява брат си — ако не беше той, отдавна Туташхиа да е увиснал на бесилото. Кой знае какъв голям човек щеше да стане Мушни, ако Дата не му пречеше. Шалва порасна, завършва гимназия, и той ще тръгне по своя път. Съдбата на Дата тепърва ще почне да пресича пътя му… И не само за тия двайсетина години, откакто е абраг, но още от детинство — кой от нас не му е бил добър брат, сестра, баща, майка? Кой от нас се е отрекъл някога от своя дълг? Някой чул ли е поне една жалба, един упрек? Или да сме се карали някога? Не е имало и помен от такива неща, на никого и през ум не му е минавало. Но вече дойде времето, Дата трябва да разбере, че сте вече стари и ви трябва спокойствие, на Еле също, Шалва тепърва ще изгражда бъдещето си, най-после и аз имам семейство, не съм ли заслужил и аз да съм спокоен? И за Мушни да не забравяме, той върви по свой път. Дата също трябва да помни това.

Когато Константин заговори за триона и бичкията, Дата остави оръжието и заслуша брат си, без да откъсва очи от лицето му. Просто удивително умееше да слуша… Мускул не трепва на лицето му, окото му не мига, цял час ще те слуша и се вижда, че не само слуша, но попива всяка дума и я обмисля.

След като Константин спря да говори, настана продължителна тишина.

— Такъв разговор между мъже на ваша възраст е възможен само при едно условие: ако единият осъжда постъпките на другия, тогава веднага трябва да каже как би трябвало да постъпи в такъв случай, за да бъде честно и справедливо.

След тези думи на Магали всички пак замълчаха.

— И аз не знам — отвърна Константин на баща си. — Другата неделя ще ходя в Тифлис и ако видя Мушни, ще поговоря с него. Ще видя какво ще каже той.

— Ако знаеше, братко, колко пъти аз самият съм мислил и премислял всичко това! — заговори Дата. — Не мога да върша няколко работи наведнъж, не ме бива за това. А щом е така, трябва да избереш път, който най-много подобава на достойнството ти. — Дата говореше много спокойно. — Как е мама? — попита той Магали. Как е със сърцето?

Останахме до сутринта. Повече не говорихме за Дата. Андро Салакаиа ни нагости щедро и ни остави да си починем. На сутринта поехме на път и благополучно стигнахме у дома. Така завърши тази история.

Ще ви кажа, господине, и самият Дата страдаше от това, че обърканият му живот носи на близките му толкова неприятности и главоболия, но Константин измъкна на бял свят всичко, което изглеждаше сигурно и завинаги укрито в душите ни. Казвам укрито, защото през всичките тези години никой в нашето семейство нито веднъж не се оплака, не упрекна Дата заради бедите и сълзите, които ни носеше неговият живот. Напротив, всеки от нас вземаше присърце нещастията, които се струпваха върху главата му, без да отделя съдбата му от своята. Поне така беше ни изглеждало винаги. Спомням си, веднъж Дата дойде късно след полунощ. Всички ни прегърна, целуна, погали. Седнахме да вечеряме, говорим си едно, друго. Изведнъж мама Тамар му казва със сълзи в очите:

— Всичките ти връстници, синко, имат семейства, деца. А ти все не се спираш на едно място, късно е вече дом да градиш…

— Нито коренът му е такъв, че тихо и кротко да плува по течението, — нито пък ние сме го отгледали за спокоен живот — застъпи се за него Магали. — Не мога да разбера защо си заронила тия сълзи?

Колко пъти съм чувал Магали да казва: ние сме виновни за участта на Дата, няма кого друг да виним, неговата беда е преди всичко наша беда и чак тогава негова.

Дата знаеше как се отнасяме към злочестата му съдба, но това, разбира се, не намаляваше страданията и съмненията му. Душата го болеше, че трябва толкова да търпим заради него. А на нас като камък на сърцето ни тежеше, че Дата хем не е щастлив, хем се измъчва заради нас. Тъй или иначе, винаги чувствуваше вината си пред семейството, тя го мъчеше неотстъпно и кой знае, може би това го е накарало доброволно да влезе в затвора.

Имаше и други причини. Не знам как да ги обясня… Още две причини… Или по-точно по онова време станаха два разговора, които също биха могли да го тласнат към тази крачка. Единият беше между игуменката Ефимия, баща ни Магали и Дата. Аз присъствувах на този разговор. Но там беше и още една монахиня, млада послушница, която живееше при игуменката. След смъртта на Ефимия тя напусна манастира. Тази жена е жива и до днес и живее съвсем наблизо. Нарича се Саломе Базиерашвили-Одишариа. През време на този разговор непрекъснато ме отпращаха за нещо си ту на двора, ту на горния етаж. Макар и откъслечно, чух за какво се говореше, а госпожа Саломе помни всичко с най-малките подробности и прекрасно го помни… Много по-добре от мене. Ще ви запозная с нея и с общи сили ще си припомним всичко… А другият разговор беше между баща ни, Мушни и Дата. Присъствувах и на него и го запомних. Ако искате, ще ви разкажа за това сега, а може и после, след като поговорим с госпожа Саломе. Както искате…

Граф Сегеди

Събитията се развиваха по набелязаната схема и това беше най-важното. Хаджи Сеид призна, че мадмоазел де Ламие му е съучастничка и че са си разменяли получените сведения. Значи, те бяха виновни и пред своите разузнавателни служби. Достатъчно беше да уведомим за това техните патрони и двамата ги очакваше смъртна присъда като държавни изменници.

— Какво смятате да правите по-нататък, Мушни? — попитах Зарандиа. — Ако поне част от това, което се случи с Хаджи Сеид, стигне до ушите на мадмоазел де Ламие, тя моментално ще се опита да офейка и не е изключено да успее… Какво ще правите тогава с Кулагин и Старин-Ковалски, с тези две брънки от вашата верига?

— Смятате ли, че е по-добре да я арестуваме веднага? — попита Зарандиа.

— Не знам. Нямам още мнение по този въпрос. Иначе за какво ще ви питам?

— За да арестуваме мадмоазел де Ламие, са ни достатъчни двама полицаи, дори един. Но, ако тя си глътне езика, ако упорствува и отрича всичко, ще бъдем принудени след изтичането на срока за предварително задържане да я освободим като чужда поданичка и да й предоставим правото да замине за родината си. В ръцете ни ще останат само дреболии — шумотевица в европейската преса и дипломатически усложнения. Разбира се, не е изключено тя веднага да признае всичко. Но тази версия може да се смята за илюзорна… Друго би било, ако имахме работа с мъж. А една дама трябва да бъде държана в затвора като в скъп пансион и при това е невъзможно да се прилагат особени санкции. Нищо няма да измъкнем и от свързаните с нея лица, нито от онзи кръг, сред който се движи. Вие самият знаете, че всички отричат познанството си с арестанти и е много трудно да накараш някого да направи такива признания. Затова да я арестуваме сега, а може би и изобщо, когато и да било, няма никакъв смисъл.

— Виж ти! Дори изобщо?

— Казвам може би. Разбира се, не са редки случаите, когато затворът или бесилката са единственият разумен и оправдан край на шпионина. Но в известни случаи — и аз предпочитам именно тях — е по-разумно да го използуваме отново. Ако сполучим дори в един от десет случая, това е огромна победа. Що се отнася до мадмоазел де Ламие, нейната съдба тепърва ще се решава.

А сега на тази дама трябва да й подхвърлим улика, която да си върнем непосредствено от нейните ръце? След това нищо няма да ни струва да разединим следващите брънки.

— Откъде смятате да започнете?

— Най-напред трябва да изясним съществува ли свързващ канал Кулагин — мадмоазел де Ламие и ако съществува, какво представлява той.

Всичко, което Зарандиа казваше, изглеждаше напълно логично и убедително, но аз имах съвсем ясното усещане, че той премълчава нещо. Не исках да се задълбочавам в това свое предположение и предпочетох да му покажа известието, което току-що бях получил от Петербург. Съобщаваха ни за съществуването на нелегална група, чието пряко, а може би и единствено предназначение беше да развива дейност, наподобяваща тази на нашата служба за разпространяване на слухове. Нашият политически противник бе започнал да се бори против нас с нашите методи и сред различните слоеве на населението бяха плъзнали компрометиращи слухове за държавния строй, за царското семейство, за лицата, които заемаха най-висши държавни постове.

— Спомняте ли си, когато говорехме за прокламацията на Спадовски, ви казах, че тя подбужда към размисли? Предвиждах тъкмо този обрат на нещата. — Зарандиа размаха получения документ.

— Прекрасно си спомням и дори неведнъж възнамерявах да поговоря с вас за това, но все нямаше удобен случай.

— Виждате ли какво стана… Барутът, изобретен за фойерверки, послужи за бомба!

— Да, но до това се е стигнало след столетия. И преди всичко барутът е материален предмет, а не духовна субстанция, а това нещо — аз сложих ръка върху документа, който Зарандиа току-що бе прочел — се развива със съвсем друга бързина. Мисля, че системите за разпространяване на слухове имат блестящо бъдеще, те ще придобиват най-разнообразни форми и структури и аз виждам да се приближава епохата на масови духовни диверсии.

Дявол да го вземе! Рядко ми се е случвало да видя Мушни Зарандиа толкова раздразнен! Даже гласът му звучеше другояче, от гърдите му се изтръгваше глухо боботене. Той почувствува, че се афектира, сдържа се и каза с обикновения си тон:

— Докато се намираше в наши ръце, службата за разпространяване на слухове представляваше част от един обширен план, а самият план беше система от методи, насочени срещу точно определени лица. При това той беше създаден за област, твърде своеобразна в географско и административно отношение. Беше предназначен за ограничено и съвсем конкретно приложение, а не за цялата държава. На четири очи, графе, можем да си признаем: да се направи от разпространяването на клюки, злословия, одумки постоянен метод, всеобхватна система — дотам не е падала дори светата инквизиция! Оправдава ни единствено това, че използувахме този метод против насилници, грабители, убийци, които не можехме да заловим и обезвредим по друг начин. Изключение е само Дата Туташхиа. Прилагането на този метод спрямо него смятам за свое служебно престъпление. Това е свършен факт, който тежи на съвестта ми… Разбира се, на полковник Сахнов и пет материала ще му се сторят малко, но за да си представи човек до какъв адски резултат ще доведе разпространяването на нашия провинциален и краткотраен опит върху цялата държава — необходима му е елементарна съвест, да не говорим за здравия разум. Сахнов няма нито едното, нито другото. Когато една държава в борбата срещу политическите си противници е изправена пред необходимостта да прибягва до подобни методи, това означава, че тя е неизцелимо болна. Тъкмо това бързат да докажат враговете на империята. А в същото време някой си Сахнов — образно казано — чака с паве в ръка върху челото на отшелника да кацне муха. И още нещо, графе… Вие самият сте ме учили и знаете, че съществува такава закономерност: ако някое учреждение или каквато и да било друга човешка общност внезапно, в някой момент от съществуването си, престане да се подчинява на силата, която управлява този организъм, това означава, че е невъзможно да се управлява по-нататък по предишния начин, докато не бъде открита причината за парализата и не бъде изнамерен нов начин на управление. Ако се разхлабят юздите на управлението на митниците или за известно време се изпусне контролът на данъчната система, това няма да е катастрофално, но слуховете… В природата им се съдържа хаос, а разпространяването им наподобява лавина от хаотични, разрушителни удари. Клюката, проникваща в глъбините на многохилядни, многомилионни маси от населението, е като вулканична лава, за която не се знае кога и как ще изригне. А сега си представете деня, когато общодържавната система за разпространяването на клюки и слухове престане да ни се подчинява! Питам ви, какво ще спаси тогава империята от разруха, от разложение, от разпадане?

— Сред народа е разпространен слухът, че негово величество ежедневно благоволява да яде кюфтета — прекъснах го аз. — Смешно ли е? Никак, защото не се знае каква е взривната сила на този слух. Версията за кюфтетата, разбира се, е измислена не от престолонаследника, а от негов враг. Длъжни ли сме да вземем контрамерки? Длъжни сме. Значи ли това, че нашата империя е безнадеждно болна, както вие, Мушни, благоволихте да се изразите?

— Не, графе. Това значи само, че тя е болна в такава степен, в каквато ще бъдем принудени да прибягваме до подобни методи в нашата политическа борба. Дотолкова ли сме принудени да прибягваме до тях сега? Съвсем не.

Че империята е болна, разбираха мнозина, но да се говори на тази тема между стените на нашето ведомство се смяташе за светотатство и сериозно провинение. Мушни Зарандиа се реши да заговори за това в мое присъствие. А аз мълчах и нямах намерение дори да му направя забележка! Макар да ми беше ясно, че ако Зарандиа имаше възможност, с един замах щеше да изтрие от лицето на земята службата за разпространяване на слухове, която благодарение на Сахнов се бе разпълзяла по цялата държава.

— Да се закрие едно вече съществуващо ведомство, е по-трудно, отколкото да се създадат пет нови. При сегашните условия гласното и официално ликвидиране на системата за разпространяване на слухове ми изглежда невъзможно, дори ако с това се заемете вие.

Зарандиа разбра, че не искам да му ставам съучастник и единомишленик в кампания, която можеше да бъде разкрита, и каза:

— Вие изтълкувахте неточно мисълта ми, ваше сиятелство. На такива малки хора като мене не им прилича да се намесват в подобни работи!

— Мушни, утре пристига полковник Сахнов! — Промених темата на разговора, като с любопитство зачаках неговата реакция.

— Зная! — Зарандиа беше безгрижен.

… Още с пристигането си в Тифлис полковник Сахнов се заплете в такава паяжина от обстоятелства, в каквато и дяволът не би се оправил. Аз се преселих в един свят на двулики явления. Като се изключи трагичният епизод със Старин-Ковалски, всичко, което ставаше, имаше двойствен смисъл, разкриваше се в две противоположни плоскости, еднакво необичайни, убедителни и при това абсолютно несъвместими. Мушни Зарандиа владееше толкова изкусно всички методи и похвати на нашата работа, че въпреки солидния си опит, загубих сума време и душевни сили, за да отделя действителното от имитациите и изопаченията в безбройните плетеници от истина и лъжа, които възникваха ежедневно, да не кажа ежечасно. Зарандиа бе подготвил за Сахнов изключително сложна мрежа от клопки и капани. Трябваше да търся истината в обстоятелства, почти недостъпни за окото, а не в тези, които бяха на повърхността и биеха на очи.

Казвам да търся, защото подозренията ми се оправдаха: по отношение на Сахнов Зарандиа действуваше, без да съгласува с мене нито една крачка, и дори когато всичко свърши, не ми откри цялата истина. В някои неща не съм сигурен и досега; в тази история останаха подробности, които и днес ми изглеждат твърде съмнителни.

Мястото на Зарандиа сега се заемаше от полковник Князев. Отделът, както по-рано, бе под ръководството на Сахнов. Князев заедно с нас посрещна Сахнов на гарата и го склони да вземе участие във вечерята, която се даваше в негова чест и по случай новата длъжност на Князев. На вечерята до Сахнов седеше мадам де Ламие! Доведоха я Кулагини, като, разбира се, предварително се бяха разбрали с Князев да я поканят. Бях неволен свидетел на флирта на Сахнов с мадмоазел де Ламие — не можех да си затворя очите пред това, което в продължение на няколко часа ставаше пред мен, пък и открито казано, не исках да си ги затварям. Мадмоазел де Ламие флиртуваше с подкупващо очарование, лукаво и грациозно. След вечерята Сахнов откара с моята каляска първо Кулагин, а после и нея. Кочияшът ми разказа, че полковникът и по пътя, и пред жилището на Ламие бил твърде настойчив, опитал се да проникне в дома й, но мадмоазел де Ламие се показала твърда и успокоила предприемчивия си спътник, като му обещала да се срещнат след три дни на вечеря у Кулагини.

Засега всичко си вървеше по реда и всички участници в представлението заемаха своите места, но нали до тази вечер мадам Князева бе само клиентка на мадмоазел де Ламие?… При това на вечеря, давана от висши чинове на тайната полиция в чест на толкова високопоставено лице, присъствието на една търговка на корсети, въпреки финеса на маниерите й, би могло да фрапира всекиго. Нека не бъда упрекван в прекалена подозрителност, но чувствувах, че Зарандиа има пръст в тази работа.

На сутринта го попитах за смисъла на снощната комбинация.

Зарандиа беше непресторено учуден и ме помоли да му разкажа за всички събития на вечерята.

— Прекрасно. Този съюз може да ни бъде от полза. — Каза го с такава обезоръжаваща естественост, че ме обхвана съмнение: може би наистина нищо не е знаел предварително?

Не беше необходима особена проницателност, за да се досети човек, че де Ламие бе примамка за Сахнов. Но аз пак не взех никакви мерки. От едно високопоставено лице, близко до царското семейство, правеха пионка и я жертвуваха. Оказах се замесен в този заговор, което противоречеше на убежденията ми, беше за мен немислимо и чуждо на характера ми и въпреки това цялата тази история вече сякаш не ме засягаше. Очевидно бе дошъл часът за преоценка на всички принципи.

Сред висшите чиновници е прието (струва ми се, че и сега е така и още дълго ще бъде така) един тип службаши да бъдат наричани „воини“. Така се говореше за чиновници, неудовлетворени от постигнатото и постоянно измъчвани от мисълта, че положението, което заемат, е унизително, дори оскърбително за способностите им. Борбата за нова длъжност е тяхно перманентно състояние. Такива хора обикновено си създават репутация на прозорливи и енергични натури, но по правило приличат на падащи звезди — пламват веднъж и изчезват. Подобни примери има много. Когато анализираш някакъв процес или отделно явление и се приближаваш най-сетне към обобщението на размишленията си, най-убедителният аргумент се оказва самият резултат от изследвания процес или явление. Тъкмо затова, без колебание причислявам претърпелите поражение „воини“ към ограничените хора. Истинският боец, надарен с талант и жизнена сила, трябва да умее трезво да оценява контранастъпателните възможности на съперника, на противника, без да говорим за необходимостта от елементарна предпазливост в борбата. Липсата на предпазливост и на способност за трезва оценка не говорят ли за ограниченост?

Сахнов пръв хвърли ръкавицата — поотделно на мен и на Зарандиа, а след това и на двама ни заедно. Очаквах, че тук, в Тифлис, на неприятелска територия, ще го видя вътрешно мобилизиран, съсредоточен и предвидлив. Той се държеше така, сякаш след завръщането в Петербург го очакваше креслото ако не на министър, то поне на негов помощник. Ако беше проявил, поне минимална способност за трезва оценка на противника и известна предпазливост, може би нямаше да претърпи фиаско…

Полковникът не чака вечерята у Кулагини, а изпрати по адютанта си бележка, в която напомняше на мадмоазел де Ламие за обещанието да го заведе да види уникалния килим и да му посредничи при покупката. Жанет де Ламие предаде, че е съгласна, но отложи срещата с пет часа и докато се приготвяше за излизането, държа влюбения полковник в гостната си още един час.

От минутата, когато бе изпратил по адютанта си бележката, тоест от пладне до шест и половина вечерта, полковникът изгаряше от нетърпение. Ласкаеше го мисълта, че ще убие с един куршум два заека — ще я види, ще приближи тайната им среща и ще стане притежател на килима на Великите Моголи, напук на ценителите и приятелите от висшето общество.

Естествено Хаджи Сеид приел полковник Сахнов и мадмоазел де Ламие лично. След чашка кафе и кратък разговор разгърнали килима на Великите Моголи. Реакцията на Сахнов надминала всички очаквания. Полковникът бил потресен и едва се държал в границите на приличието. Откраднатият от Спарапет килим бил оценен на тридесет хиляди. Полковникът почнал да се пазари, но скоро се разбрало, че просто му доставяло удоволствие да говори за това съкровище, пък и му се искало да се представи за солиден купувач и добър познавач. В действителност той не разполагал с тридесет хиляди, нито дори с една трета от тази сума. Хаджи Сеид намалил цената с пет хиляди, но за повече не искал и да чуе. Полковникът казал, че ще дойде на другия ден, за да продължи преговорите, и крайно развълнуван напуснал къщата на Хаджи Сеид.

Положението му наистина не било за завиждане. От една страна, тази жена, която мислела само как да му се изплъзне, от друга — килимът, който легнал върху трептящото сърце на върлия колекционер с всичката си красота, ценност и тежест. Ала простият инстинкт подсказал на Сахнов, че само тя, мадмоазел де Ламие, може да разреши и двете му главоболия. А може би просто искал да се поразтуши. Тъй или иначе, влюбените отишли на ресторант.

Тази вечер Сахнов почти нищо не постигнал, защото търсел близост, а тя прибягнала до тактика, която можела да го отведе само до задънената улица на една нежна дружба. Но макар тази вечер да не спечелил нищо, освен честта да изпрати дамата си, той се върнал в хотела си с убеждението, че е намерил доброжелателка, а може би и предана приятелка. В душата му като перка на златна рибка трепнала надеждата, че това чаровно създание ще му донесе не само насладата на любовното ложе, но ще му даде възможност цял живот да се прехласва по дивния килим.

Всичко това ми съобщи на сутринта самият Мушни Зарандиа, добавяйки, че новата среща на Сахнов с мадмоазел де Ламие ще се състои днес по обед. И пак си изми ръцете, като каза, че нямал нищо общо с това.

— Ваше сиятелство, аз само предизвиках атмосферата, в която хората сами създават отношенията помежду си. Забележете, графе, казвам аз, а не ние, защото за всичко, което ще стане по-нататък, отговарям само аз, ако изобщо се наложи да се отговаря пред някого за нещо.

Сега ми оставаше да разбера доколко е възможна такава ситуация, в която Зарандиа само да хвърли мрежите си, а хората, озовали се в създадената от него атмосфера, да правят тъкмо онова, което му е необходимо.

За всичко случило се би могъл да научи единствено от мадмоазел де Ламие. Следователно поддържат някаква връзка. Не е изключено самият Зарандиа да е изпълнявал само ролята на слушател, без да дава никакви нареждания. Но какъв е тогава смисълът от подобни отношения? Щом тя е в ръцете ти, накарай я да изиграе целия репертоар, с който разполага… Пък и прилича ли той на човек, който ще остави събитията да следват естествения си ход, след като ги е вкарал в русло, изкопано от самия него, и то с толкова усилия!

Спомням си, тогава ми хрумна мисълта, че и най-малкото недоглеждане на Зарандиа можеше да доведе до скандал в цяла Европа и този скандал би поставил августейшото семейство в твърде двусмислено положение.

Все пак предпочетох да премълча.

На другата вечер трябваше да бъдем на вечеря у Кулагини. Към пет часа следобед при мен влезе Зарандиа.

— Ваше сиятелство, полковникът е купил килима на Великите Моголи. Мадмоазел де Ламие е дала на Хаджи Сеид полица за двайсет и пет хиляди.

— Но защо тя?

— Сахнов не е имал нари. Тя му е дала назаем.

Останах с чувството, че Зарандиа иска да убие кит не с харпун, а със стрела от детски лък…

— Мушни, нима мислите, че обвинението в купуване на краден килим може да навреди с нещо на такава влиятелна персона като Сахнов?

— Не, не мисля. Това не може да навреди дори на един пристав. Впрочем аз не си поставям за цел да навредя на Сахнов. Полковникът се сражава със самия себе си.

— Тогава не разбирам: какво може да даде тази суетня около килима?

— Тя вече го даде, графе… — Зарандиа ми протегна едно листче. — Ето заключението на експертизата относно идентичността на почерка. Благоволете да го прочетете.

„Дано не е истина… Дано да е фалшификат…“ — едва не се молех аз, поемайки това проклето листче от ръцете на Зарандиа.

— Не може да бъде! — Това, което прочетох, наруши обичайното ми самообладание.

Трябваше да се овладея и за да се успокоя, направих няколко крачки из кабинета. Като се върнах до бюрото, пак прочетох текста. Разписката беше написана на немски:

„Получих от мадмоазел де Ламие двадесет и пет хиляди руски рубли. Полковник Сахнов“ и датата.

— Полковник Сахнов — промълвих аз, — член на извънредния съвет на министрите, кръщелник на великия княз, взел двадесет и пет хиляди рубли от австро-унгарската шпионка фройлайн Жанет де Ламие… Боже мой! Боже мой! Това е европейски скандал. Компрометиране на негово величество!… Мушни, откъде взехте тази разписка?

— Даде ми я Хаджи Сеид.

— Но как е попаднала у него?

— За предаване на донесенията си във Виена мадмоазел де Ламие използува каналите на Хаджи Сеид.

— Това са измислици! Всичко, което става около Сахнов, е инспирирано от вас.

— Даже в такъв случай пак би трябвало да говоря така, както говоря. Но най-интересното е, че всичко наистина е така, както ви казах.

— И вие не сте свързан с мадмоазел де Ламие?

— Засега не. Вдругиден през нощта, преди очната ставка с поручик Старин-Ковалски, ще установя връзка с нея. Чакам утрешния ден, по-скоро вечерята у Кулагини. Искам на всяка цена да завърша тази операция не по-късно от шестнайсети. На седемнайсети трябва да съм в Мегрелия, имам среща с Дата Туташхиа.

— Почакайте… Откъде знаете какво става между Сахнов и мадмоазел де Ламие, когато са насаме?

— От Хаджи Сеид, ваше сиятелство, и от госпожа Терехова. Тази дама излезе много способна.

— Полковник Зарандиа, аз искам, и съм длъжен да зная всичко!

— Ваше сиятелство, вие знаете точно толкова, колкото и аз. Говорихме вече за това, което стана. За онова, което очаквам или смятам, че може да се очаква, съм готов да ви доложа.

— Говорете… И ако може, не ми разправяйте приказки!

— Ваше сиятелство, имате пълно право да се съмнявате в моята правдивост и в моето чистосърдечие, но нямате никакви основания да не се доверявате на моята лоялност!

— Често се случва да откриваш у хората черти, които не си подозирал у тях. Продължавайте!

— Ще бъдат унищожени австро-унгарската и турската резидентури — каза той. — Ще спрат поне за известно време панислямистките интриги на турците в Северен Кавказ. Ще имаме по един опитен агент в повече в Техеран, Женева, Рим. Полковник Сахнов ще си подаде оставката и никой, освен нас двамата няма да знае истинската причина за това. Ще бъде преустроена или напълно ликвидирана службата за разпространение на слухове. Килимът на Великите Моголи ще бъде върнат на притежателя си, а на полковник Глебич ще му бъде назначен нов адютант… Наистина много от тези неща, за които ви говоря сега, са още в сферата на предположенията, но тези предположения трябва да станат действителност. Иначе, не дай, боже! — мога да се намеря в Сибир, ако преди това моллите на Кара Исмаил не ми видят сметката в Метехския затвор. — И Зарандиа весело се разсмя.

В думите на моя помощник като че нямаше нищо неочаквано, но фантастичната картина, нахвърляна от неговата ръка ме порази, може би защото тогава за пръв път си представих всичко това изпълнено, въплътено, съществуващо… О, това беше циклопско творение!

Саломе Базиерашвили-Одишариа и Шалва Зарандиа

Що се отнася, до клюките и новините, ние, жените, далеч сме надминали мъжете и по любопитство, и по любознателност. А за женския манастир да не приказваме!… Бяхме подробно осведомени не само за Дата Туташхиа, но за всичко, което ставаше на сто версти наоколо. Да ме убият, няма да разбера как всяка празна измишльотина се разнася, докато мигнеш. Да се разказват новини и клюки, в манастира се смята за грях, но нашата игуменка най-напред научаваше всичко и с подробности, каквито не бяхме и сънували. И знаете ли, тя имаше дарба, истинска дарба да различава истината от лъжата. Имаше необикновен нюх за достоверното. Ние обичахме „… похвалата от човеците повече от похвалата от бога“. От Йоана, дванадесет; четиридесет и три.

Баща ми беше по-малък брат на настоятелната Ефимия, значи, тя произхождаше от рода Базиерашвили. Майка й беше по баща Туташхиа, но не беше роднина на тия Туташхиа, само съименничка. Не знам кой и как ги бе запознал, но Дата Туташхиа и настоятелката Ефимия бяха близки приятели. Аз бях попаднала при нея, защото на четиринадесет години се влюбих безумно и родителите ми ме скриха по-далеч от греха. Леля Ефимия ме изучава цяла година, кой знае защо, реши, че от мен ще излезе прекрасна игуменка и започна да ме подготвя за това поприще. Имах великолепна памет и за мен беше играчка да науча наизуст четирите евангелия и почти целия Вехт завет. Тя споделяше с мен и тънкостите на своя занаят, тоест как да държа изкъсо, в смирение и богобоязън стотина-двеста жени. Но духовническата дейност никак не ме привличаше. Бях на осемнайсет години, времето летеше бързо и безгрижно сред развлечения и лудории. Бедната ми леля — моя възпитателка и наставница — беше за мен мишена за тайни насмешки и беззлобни пакости. Тя недочуваше и това много ми облекчаваше живота. Блестящо образована, тя говореше еднакво добре френски, английски, руски и учеше на езици и мене. В манастира бе забранена светската литература и игуменката получаваше чуждестранни и руски книги и списания на адреса на Магали Зарандиа. А за грузинската литература да не говорим — познаваше я основно.

Веднъж късно вечерта, към единайсет часа — беше през зимата, — в килията на Ефимия се почука. Тя обикновено си лягаше след полунощ и веднага отвори. До мен долетя шепот. Познах гласа на пазача. Когато той си отиде, леля ми каза да се облека по-топло и да тръгвам с нея.

Пред портите на манастира ни чакаше Шалва Зарандиа с фенер в ръка. Докато дошляпаме през калта до селото, докато изстържем калта от обущата си, преди да се качим в дома на Зарандиа, мина цял час…

ШАЛВА ЗАРАНДИА. Игуменката Ефимия бе помолила баща ни Магали да я извика, ако дойде Дата. Щом дойде Дата, баща ни му каза, че игуменката иска да го види. Дата се зарадва и начаса ме прати да я доведа. Когато вие дойдохте, той вече си беше починал, седеше до огнището и слагаше съчки под гърнето с фасула.

Още щом престъпихме прага, разбрах, че нашата нощна разходка беше заради този човек с черна риза, кафяви ногавици и ниски ботуши. Той почтително се изправи срещу нас и се наведе над ръката на леля, а на мене само се усмихна. Поведоха ни към масата, сложена като за велики пости. Едва там научих, че този човек е Дата Туташхиа. Той беше доста красив, но най-поразителното в него бяха осанката и фигурата му. Седях, без да вдигам очи, както беше ме учила майка Ефимия, толкова повече, че ми бе заповядано да не поглеждам мъж. То се знае, не можех да се стърпя и крадешком поглеждах Дата. Трябваше непременно да бъда от лявата страна на игуменката, независимо права или седнала, и всеки път, когато тя се обърнеше към някого (нямаше значение дали към мъж или жена) и ми направеше знак, да казвам наизуст цитат от Евангелието, чийто смисъл да съответствува на думите й. Макар и да недочуваше, по движението на устните ми тя безпогрешно отгатваше какво казвам. Затова лъжата ми оставаше ненаказана само ако гледаше на другата страна. Ние непрекъснато бяхме във война и заради друго: много рядко бях съгласна с възгледите и съжденията на моята наставница, а евангелските изречения, които изтърсвах, щом махнеше с ръка, понякога означаваха нещо съвсем различно от онова, което в момента отговаряше на намеренията и желанията й. Често се случваше да кажа дори нещо напълно противоположно на поученията и назиданията й и това предизвикваше у нея буря от възмущение. Веждите й плъзваха нагоре и срещнала погледа ми, тя подземаше: „Аз… на моята възраст…“ Останалото се подразбираше от само себе си и не променяше абсолютно нищо в нашата безкрайна война.

За Дата Туташхиа знаех всичко и дори повече, отколкото трябва — пламенното ми момичешко въображение дообрисуваше онова, което мълвата премълчаваше. Пък и моите знания се градяха не само върху клюките и приказките, които се носеха в манастира. Самата майка Ефимия ми беше неволна просветителка: като ме учеше да различавам доброто от злото, тя постоянно ми даваше за пример постъпките на Дата Туташхиа, а понякога, за назидание, гласно размишляваше върху тях… Още по онова време неведнъж ми бе минавала през ума мисълта, че за майка Ефимия — разбира се, отдавна, отдавна, в далечното минало — Дата Туташхиа не е бил само абраг. Тя през цялото време пишеше нещо и пазеше записките си с три-четири катинара; това бе навярно единственото място, до което ръката и очите ми не можеха да достигнат.

— Моля ви се, госпожа Саломе! Та майка Ефимия беше десетина години по-възрастна от Дата Туташхиа. Не мисля, че е могло да ги свързва някакво чувство или увлечение…

— Не зная, много неща не са ми ясни и сега, но че са имали любов — голяма и съвсем необикновена, — е несъмнено… Тъй или иначе, седим ние: Тамар и Магали Зарандиа, Дата Туташхиа, Шалва и ние с леля ми, и пием чай. Встъпителният разговор вече заглъхваше, час по час прекъсван от мълчание. И изведнаж майка Ефимия се обади:

— Неправеден живот водиш, Дата!… Подир греховете човешки иде божият гняв. Човешкият род и без това е подложен на достатъчно изпитания. А колко беди се трупат даже тук заради твоите грехове! — Майка Ефимия вдигна показалеца на лявата си ръка и дойде моят ред — „И тъй, всяко дърво, което не дава добър плод, отсича се и в огъня се хвърля.“ От Матея, три; десет.

Но Ефимия добре разбра думите ми и като ме погледна в очите, попита строго:

— Защо казваш това?

— „Защото всеки, който възвишава себе си, ще се смири, а който смирява себе си, ще се възвиси.“ От Лука, четиринадесет; единадесет — изтърсих първото, което ми дойде наум.

Игуменката ме погледна въпросително и замислено промълви:

— В случая е по-уместно да се каже: „Обичайте неприятелите си, правете добро на тия, които ви мразят…“

— От Лука, шест; двадесет и седем — уточних аз, а наставницата ми продължи:

— „С каквато мярка мерите, ще ви се отмери и ще ви се прибави.“

— От Марка, четири; двадесет и четири — отзовах се веднага аз и игуменката милостиво кимна.

— Всичко е от бога! — промълви Дата Туташхиа.

На нея й се стори, че той се шегува.

— Не! — възрази тя — „Градината трябва да се плеви…“ Това ти го е внушил сатаната. Ти въстана срещу злото, но няма да убиеш злото със зло. Когато тръгнеш с насилие срещу насилието, може някъде да го изтръгнеш, но после там ще израсте още повече зло. Ти не виждаш ли това, или не искаш да го видиш? — И пак вдигна ръка, и пак погледна към мене.

Къде ли можех да се скрия от ястребовия й поглед!

— Писано е: „Моят дом е дом за молитва, а вие го направихте разбойнически вертеп!“ От Лука, деветнадесет; четиридесет и шест.

Ефимия отвърна поглед от мен и аз изрекох:

— „А когато чуете за войни и за военни слухове, недейте се смущава; това трябва да стане.“ От Марка, тринадесет; седем.

Магали Зарандиа не издържа и се разсмя. Ефимия подозрително ни огледа.

— Прощавай, майко! — Лицето на Магали Зарандиа придоби благочестив израз. — Стана ми чудно, че момичето толкова добре знае Евангелието.

— Не момиче, а раба божия — строго го поправи майка Ефимия и се обърна към Дата. — Няма цел, която би могла да оправдае толкова грехове, с колкото си се натоварил ти. Знаеш не по-зле от мен до какво довеждат делата ти. Когато Килиа те настигнал и обкръжил къщата на Бечуни Пертиа, твоите приятели взели момчетата на Куруа за заложници. По-малкият се побъркал и досега не се е оправил, все боледува… — Ефимия се прекръсти. — Ти избра Куруа, за да изкорениш злото в това място. Но пред кого и за какво е виновно момчето му?! В Хашури сте се вмъкнали в дома на Кандури и сте накарали гостите му да засипят стопанина със зърно. Смешно ли е? Няма нищо смешно! — Кандури удушил оня Дастуридзе или как му казвали, а набедил вас. Управителят на Амилахвари до ден-днешен е в затвора, не може да докаже, че не ви е показал той къщата на Кандури. Уж сте се справили с този негодник, изтръгнали сте злото, а виж колко зло е пораснало на мястото на старото зло! И още колко твои постъпки и грехове мога да изброя! Но нима ще изброиш всички злодеяния, сторени в Грузия от твое име, откакто си се заловил „да плевиш градината“… Е, накарал си Тордуа да убие Коториа! И този Тордуа повтарял, както си го научил: „Не съм го убил аз, а Дата Туташхиа!“ Ала никой не му повярвал и го заточили, клетника, каторжник е сега…

— Коториа изнасилил жената на Тордуа пред очите му: Какво чудно има, че е убил насилника?

— Но този насилник си го хванал ти. И ти си го завел в кошарата на Тордуа. И оръжието е било твое. Ако не беше направил това, на нашата грешна земя щеше да има едно убийство по-малко. И бог щеше да има четирима сираци по-малко. Пък и клетият Тордуа щеше да си седи у дома, да си гледа децата, а не да гние в каторгата. Е, и какво? Унищожи ли злото? Че ти си обикновен смъртен! Кой ти е позволил да живееш така, както си започнал да живееш? „Не дойдох да поставя мир, а нож“ — това е позволено само на месиите…

— От Матея, десет; тридесет и четири — известих аз.

— … Само на месиите — продължаваше Ефимия. — Пък и на тях само тогава, когато е ударил часът и необходимостта е съзряла, а не когато им скимне.

И пак вдигна ръка.

— „Тогава отдавайте кесаревото на кесаря, а божието на бога.“ От Лука, двадесет; двадесет и пет — измънках под носа си и казах високо: — „Който ходи в тъмнината, не знае къде отива.“ От Йоана, дванадесет; тридесет и пет.

Майка Ефимия чу и едното, и другото, но не каза нито дума. Тогава разбрах, а после напълно се убедих, че с течение на времето моята наставница се бе увлякла от играта ми с Евангелието. Разбрах това, когато веднъж поиска да цитирам изречение, потвърждаващо мисълта и, и веднага след това ме накара да приведа друго, противоположно по смисъл. Аз отговорих, без да се бавя нито минута, а тя дълго мълча, потънала в мислите си. „Това ти е от сатаната“ — каза ми тя тогава.

— Големи са греховете ти, Дата — продължаваше майка Ефимия, — големи са и чет нямат. Искам да знам от коя страна се е добрал до тебе сатаната, по каква пътечка е вървял, през каква пукнатина се е промъкнал в душата ти. И как е успял да изгони от тебе божията благодат… Кажи ми, защо правиш всичко това?

— Нима не е ясно? — Дата Туташхиа обгърна с очи всички, които бяха в стаята.

— Никак не е ясно! — отвърна майка Ефимия.

— И ти ли не разбираш, татко? — обърна се Дата към Магали.

Баща ни искаше да премълчи, но като видя, че мълчанието става тягостно, проговори тихо:

— То аз знам, ала…

— Какво знаеш? — обърна се към него игуменката.

— Защо прави това…

— Защо?

— Затова, че не може да не го прави!…

— Какво искаш да кажеш? Да не можеш да постъпиш другояче — това още не е причина. Но аз питам за целта… Впрочем… бих искала да знам защо не може иначе?

— А защо, кажи ми, църквата проповядва: „Не убивай! Не кради! Не лъжесвидетелствувай! Не прелюбодействувай! Почитай баща си и майка си!“ — попита Магали Зарандиа, а аз веднага добавих: „От Марка, десет; деветнадесет.“

— В името на твърдостта на нравите, в името на възвеличаването на любовта и в името на изкореняването на злото в човека…

— А защо е необходимо това?

— Злият човек е враг на народа си, той изтребва и разлага своя народ. А добрият човек е сила, която обединява народа и допринася за неговото величие, той е народен закрилник. Не чакай от злия любов към народа, нито към родината. Сърцето му е алчно, духът — самолюбив. Но онзи, чийто дух е възвишен, смята за свой дълг да ратува за благото на отечеството, народа и ближния си, а удари ли часът, ще принесе и живота си в жертва пред този олтар. Ето защо са нужни заветите на нашата църква! — Игуменката говореше много пламенно.

— Излиза, че предаността към отечеството и себеотрицанието са жребий само за благородните хора — каза Магали Зарандиа. — Но нали в сражението загиват и лоши хора?

— Преследвани са, затова загиват. Едни се страхуват от съд, други — от куршум в гърба. — Ефимия вдигна ръка. Не бях успяла да вникна нито във въпроса на Магали, нито в отговора на игуменката и избърборих първото, което ми дойде наум:

— „Защото мнозина са поканени, а малцина — избрани.“ От Матея, двадесет и две; четиринадесет.

— Строго съдите, майко! Син е на своята земя и онзи, когото тя е повикала да изпълни дълга си, и той е тръгнал и е загинал за нея. Така е по-добре да се каже! — възрази Магали Зарандиа. — Народ и отечество… А ти, майко, как си ни учила? — обърна се той към Тамар Зарандиа.

— Преди да направиш или да кажеш нещо, първом помисли ще бъде ли делото ти полезно за народа, за отечеството, за ближния. — Тамар говореше бавно, сякаш на себе си. Така ви учих, деца мои. И вашият баща ви учеше на това. И всички бащи и деди на нашия род така са учили децата си.

— Ето ви и причината, и целта — завърши мисълта на жена си Магали Зарандиа.

— Не съм имал друга причина и друга цел в живота си — каза Дата Туташхиа. — Само с проповеди нищо не може да се постигне. Сами виждате — изродил се е народът. Сила е необходима. Страхът ражда любов. Страхът! В борбата със злото не можеш да бъдеш винаги добър.

— „По-добре един човек да умре за людете, а не да загине целият народ.“ От Йоана, единадесет; петдесет.

Този път майка Ефимия ме чу:

— „Бяс има и луд е“ — рече игуменката и на мене ми се стори, че казваше това и за мен, и за Дата Туташхиа.

— От Йоана, десет; двадесет — проговорих аз, като вече разбирах по лицето и, че утре ще бъда обречена на глад, ако, разбира се, моята наставница не измислеше някое по-строго наказание.

— А сега чуй какво ще ти кажа. — Магали Зарандиа гледаше в този момент само своя Дата. — Не мисля, че всичко на света е тъй, както го говори майка Ефимия. Но тя пося в душата ми съмнение. Ти искаш да изкорениш злото, нали? А от твоите дела злото сред народа се множи и ти не получаваш плодовете, които очакваш… Разбираш ли ме?… Дето е имало едно зло, надигнали са се пет и още по-малко съвест е останала у народа. Излиза тъкмо обратното на онова, което си замислил!…

— Всичко съм проверил. Друг път няма, друг изход не може да се намери — в отговора на Дата имаше и твърдост, и дори инат.

— Има! — не отстъпваше и игуменката.

— Къде, как и в какво? — попита Дата.

— В добродетелността, грешна душо, в добродетелността!

— А какво е това добродетелност? — разсмя се Дата.

— Добродетелността?… Не изпадай в крайности, нито когато придобиваш, нито когато даваш. Добродетелността се намира по средата, между неправедното плячкосване и безцелната разточителност. Дето силата е забравила за справедливостта и мъдростта, там добродетелност не търси. Ти си човек на крайностите, а добродетелността е умереност. Разбираш ли ме? — попита майка Ефимия.

— Да служа на Отечеството с умереност и добродетелност… И то тъкмо в нашата страна? Сред нашия народ?… Немислимо!… — възкликна Дата Туташхиа.

— Тогава иди в такава страна, където е възможно!

— А къде е тази страна?!

— Големи са греховете ти, Дата, и не си такъв човек, че да махнеш с ръка на всичко, което е зад тебе, да го забравиш и без угризения и грижа да доживееш живота си. Ще се изтормозиш, ще те изтерзае съвестта, душата ти ще те повика да се молиш за опрощение за греховете си. Трябва доброволно да приемеш страданието! В думите на игуменката прозвуча някакъв важен и неясен смисъл, който тя бе вложила в тях. Но Дата Туташхиа сякаш го долови, усети го и се наклони напред, изпълнен с любопитство и желание да вникне в него. — Сред грузинците е имало хора, които животът е принудил да станат насилници и които е трябвало да загинат, без да измолят опрощение за греховете си. Народът ги е забравил. Имало е и такива, които са се разкаяли за стореното зло и доброволно се обрекли на мъки, за да изкупят вината си. Тези хора са затворили кръга на своя живот и земната им съдба е придобила завършеност, осенили са стореното зло с ореола на доброта и мъченичество и сега народът им се покланя като на идоли. Насилието, дори да е извършено заради народното добруване и благо, ще бъде оправдано в очите на народа, само ако бъде изкупено с трънения венец на мъченичеството.

— Какъв съвет ще ми дадеш, майко Ефимия? — с лукава усмивка попита Дата Туташхиа.

Игуменката беше объркана; за пръв път я виждах такава. Очаквах, че ще започне да говори твърдо и прямо, тъй като имаше за всичко отговор и собствено мнение, но това не стана. Като наведе глава и се вторачи в диплите на роклята си, тя заговори едва чуто:

— Ти си човек, когото господ е надарил с много таланти. Дори дребните грешки на такива като теб струват на народа скъпо, много скъпо. Дарбата е по-страшна от бездарието, ако не я охраняват висша нравственост и страх от бога. Във всяка постъпка на надарения човек хората виждат пример за подражание. Не бива да бъдеш повече мирянин… Трябва… да се покалугериш. Ще ти помогна… Ще те приеме… под чуждо име един манастир в Русия.

Куките замряха в ръцете на Тамар Зарандиа. Тя не можеше да откъсне поглед от игуменката, която седеше все така с наведена глава. Шалва изплашено гледаше Дата — нима наистина ще се погребе в някои манастир? Магали Зарандиа весело поглеждаше сина си, предварително убеден, че пожеланието на игуменката е немислимо за него. Аз издебнах подходящ момент и погледнах към Дата откровено и безстрашно, забелязах сините му очи, широката гръд…

Изведнъж лицето на Ефимия се измени, тя вдигна глава и впи ястребов поглед в Дата:

— Станал си враг на народа и страната. И го знаеш, но си оставаш същият, защото не си създаден да седиш със скръстени ръце. Природата ти е такава — непременно да действуваш, непрекъснато да предприемаш нещо. Какво именно? Сега и ти самият не знаеш и няма да го знаеш, докато не проникнеш в глъбината на душата си, докато лавина от нови впечатления и знания не нахлуе в твоя разум… Манастир, молитви, размишления, търсене на истината — нямаш друг път!

Тя вдигна ръка.

— „И никой не налива ново вино във вехти мехове; инак новото вино ще пръсне меховете, и то само ще изтече и меховете ще се изхабят.“ От Лука, пет; тридесет и седем — изрекох това ясно, на срички, пък и от какво ли имаше да се плаша, след като за утре гладуването и уединението ми бяха в кърпа вързани.

Игуменката ме погледна, върху лицето й изведнъж грейна усмивка, и то толкова нежна усмивка, сякаш ми благодареше, че съм намерила думи, противоречащи на мислите й, и съм ги казала бързо, с хубава дикция.

— Ще помисля за това — каза Дата Туташхиа и повече не говориха за манастира.

След година, година и нещо попитах веднъж игуменката:

— Ще се покалугери ли Дата Туташхиа?

— Никога!

— Трябваше ли ти време, за да разбереш това?

— Знаех го още тогава.

— Но защо го увещаваше?

— Така ми повеляваше дългът. Пред господа и пред Дата! Страхувах се, че ще го убият. И сега се страхувам! — Ефимия вдигна ръка.

— „Лисиците си имат леговища и небесните птици — гнезда. А човешкият син няма де глава да подслони.“ От Лука, девет; петдесет и осем — казах аз и Ефимия се прекръсти.

Това бе единственият случай, когато видях сълзи по суровото и лице.

ШАЛВА ЗАРАНДИА. Вече наближаваше разсъмване, когато запалих фенера и тръгнах да изпратя до манастира настоятелката и госпожа Саломе. Добре си спомням, ето и госпожа Саломе ще ви каже, че след този разговор Дата Туташхиа беше непрекъснато умислен. Случва се да ти се върти в главата някаква мисъл, но докато не я изкаже просто и ясно някой друг, не спираш вниманието си върху нея. По онова време Дата Туташхиа идва при нас няколко пъти поред. Сега ясно виждам и разбирам, че тогава той бе много потиснат. Не мога да бъда напълно сигурен, но ми се струва, че всичко, което бяха изрекли през оная нощ игуменката Ефимия и баща ни Магали, повлия върху решението на Дата Туташхиа доброволно да отиде в затвора. Сега не мога да си спомня точно колко време след този разговор, за който разказа госпожа Саломе, във всеки случай след доста време в нашия дом се състоя още един разговор, на който също присъствувах. Вече е късно, идете да си починете, а утре сутринта ще ви разправям за онзи разговор; ще успея да ви го разкажа, преди да тръгнете за гарата…

Граф Сегеди

Вечерята у Кулагини се отличаваше от други подобни събирания само по това, че беше безкрайно скучна. Случи се така, че закъснях почти с два часа. Откакто бях се появил, нищо интересно не бе станало, ако не се смята, че мадмоазел де Ламие този ден беше печална и ми се стори по-привлекателна, отколкото у Князеви. Два-три пъти забелязах, че Сахнов ме поглежда така, сякаш ме уличава в нещо неприлично. Помислих си дали Зарандиа не е допуснал някаква грешка, но предчувствието ми мълчеше и скоро напълно забравих за безмълвното негодувание на Сахнов. Останах до единайсет и половина, а после казах, че съм зает, извиних се и си тръгнах.

Това бе всичко.

На другата сутрин в единадесет часа бях вече в кабинета си и размишлявах защо ли му бе притрябвала на Зарандиа тази вечеря у Кулагини. Точно тогава вратата изведнъж се отвори и ми доложиха за пристигането на Сахнов.

Той влезе, небрежно се ръкува с мен, бързо измъкна няколко сгънати на четири листа канцеларски формат и ги хвърли на бюрото ми, но така, че те се плъзнаха по него и едва се задържаха на ръба му, а не стигнаха до мене.

В мозъка ми като светкавица проблесна мисълта, че Сахнов ме предизвиква, а тъй като бяхме сами, той би могъл, ако е необходимо, да представи разговора в такава светлина, в каквато му хрумне. Това би бил номер а ла Сахнов, но обстоятелствата от последно време изискваха да не му давам дори такова съмнително преимущество. Ето защо помолих полковник Князев веднага да дойде при мен.

Когато той влезе, в кабинета надникна адютантът на Сахнов.

— Моля ви, ротмистър, подайте ми тези книжа от ъгъла на бюрото!

Адютантът влезе, веднага ми ги подаде и чак тогава се смути — нима беше извикан само за да подаде книжата, за които бе достатъчно да протегна ръка?

— Какво е това, господин, полковник? — попитах аз, разгръщайки сгънатите листове и веднага ги познах — прокламацията на Спадовски!

— Ето плодовете на вашата дейност, на вашата опитност и, предполагам, на вашата искрена лоялност! — извика Сахнов и се впусна в дълга тирада, оскърбителна по тон и смисъл, според която аз излизах безнадеждно тъп идиот и враг на престола, който умишлено позори титлата и званието си.

Слушах го, учуден от спокойствието си, и дори се радвах. Полковник Князев и адютантът на Сахнов не знаеха къде да гледат.

Най-после раздразнението му попремина и той млъкна, но злобата му не утихваше, сякаш всички тия велики глупости беше ги изсипал не той върху мене, а аз върху него.

Едва сега, в настъпилата тишина, разбрах с какво съм го дразнил вчера на вечерята у Кулагини — прокламацията на Спадовски вече е била в джоба му. И тази догадка мигновено ми припомни неясните за мен думи на Зарандиа, че очаква вечерята у Кулагини. Прокламацията на Спадовски в джоба на Сахнов — това явно бе работа на Зарандиа.

— Ясно! — изрекох аз, макар че не можех да разбера какво целеше с това Зарандиа. — Превъзходно! Е, и после?

— Какво значи — после? Вие, началникът на тайната полиция и жандармерийското управление, изглежда, пукната пара не давате… — И пак се посипа с крясъци всичко онова, което вече бях чул.

Послушах го, не намерих нищо ново и разтърсих звънчето. Той се запъна и като се възползувах от объркването му, аз казах:

— На четиринадесети сутринта ви очакват в Кутаиси. Подполковник Князев, пратете депеша на Симакин, че полковник Сахнов тръгва. Ако господин полковникът намери за необходимо, съпроводете го.

Князев стана.

— Не е необходимо! — отсече Сахнов.

— Отлично! Както желаете… Моля да ме извините, имам работа. Желая ви успех, господин полковник!

Сахнов стана, но някак механично и също така механично седна отново. Не можеше да допусне да си отиде ей така, без последната дума да е казал той. И всъщност го пъдеха… Но очевидно нищо не му идваше наум, той се запъти към вратата и като се помая пред прага, обърна се и с предишния си, но вече престорен тон каза:

— Ще бъда принуден да доложа на самия министър за този вопиющ факт… Да, да, вопиющ…

Повиках адютанта си.

— Тук ли е Зарандиа? — попитах го.

— Да! Спи в кабинета си.

— Спи?

— Да, той е тук от осем сутринта. Дойде и заспа.

— Събудете го и го пратете при мен.

След няколко минути съненият Зарандиа се отпусна в креслото до мене.

— Интересуват ме събитията от вчерашната нощ, Мушни.

Всички подробности на историята с прокламацията на Спадовски ми станаха известни едва след дълго време, когато всичко беше вече минало. Тогава само забелязах, че в разговора с мен Зарандиа премълчава някои неща. Последователността на повествованието изисква пропуснатото да бъде допълнено именно сега, а не по-късно, независимо от това, кога съм го научил.

Кулагин получил прокламацията на Спадовски по пощата час и половина преди да дойдат Сахнов и де Ламие. Той я прочел, естествено бил възмутен и веднага я предал на Сахнов, съпровождайки я със свои коментарии. Сахнов я прочел и, разбира се, намерил у Кулагин пламенен единомишленик относно това, че борбата с бунтовниците в Закавказието се води вяло и неразумно. С една дума, бях изтълкувал неприязнените погледи на Сахнов доста точно — във вътрешния джоб на мундира му имаше голям „коз“. Скоро след мен се разотишли и гостите. Сахнов предложил на Жанет де Ламие да се разходят пеша — нощта наистина беше прекрасна — и я отвел в хотела си. Тя отказвала на предложението на полковника да се качи при него, докато той не я заплашил, че ще се самоубие. Тогава жената започнала бавно и правилно организирано отстъпление и като произнесла: „Серьоженка! Аз страхува за теб. Ти такъв… като породист жребче… горещичко, горещичко…“, най-после влязла в апартамента на полковника.

За събитията през тази нощ Жанет де Ламие разказала на Зарандиа с пикантни подробности. Когато ваната била готова, Сахнов й предложил да влезе първа. „Първо вие — възпротивила се тя, — а когато се върнете и си легнете, ще вляза аз. Обичам мъжът да ме чака в леглото и да си представя каква съм сега във ваната.“

— На война като на война! — бодро се съгласил Сахнов и се запътил към банята.

Коментарите са излишни. Жанет де Ламие измъкнала от джоба на полковнишкия мундир прокламацията на Спадовски, разгърнала я на светло и щракнала с портативния апарат. След пет минути и апаратът, и прокламацията се върнали на местата си.

През тази пламенна нощ мадмоазел намерила удобен момент да прошепне на Сахнов, че на четиринайсети сутринта трябва да бъде в Поти, а после по неотложни работи трябва да замине за Одеса.

— Възхитително съвпадение! — възкликнал Сахнов и на другия ден адютантът му вместо два билета за потийския влак, взел три: два до Кутаиси и един за Поти.

Когато в пет часа сутринта мадмоазел де Ламие се върнала в къщи, в едно дълбоко кресло в гостната й дремел Зарандиа. Тя едва не извикала, но гостенинът допрял пръст до устните си.

— Подполковник Зарандиа — представил се той. — Ваш началник и тук, и извън пределите на Руската империя! Разполагам с малко време, мадмоазел.

Зарандиа ми разказа доста подробно за тази нощна среща, но и тук пропусна една подробност: той принудил госпожицата да прояви заснетата плака, да я сложи да съхне и едва тогава се заловил за работа. Беседата, устните поръчения за най-близко време, инструкциите, подписването на документите отнели два часа. На тръгване Зарандиа напомнил на стопанката, че в полунощ й предстои очна ставка с поручик Старин-Ковалски, а след това потийският влак ще откара за дълго, или по-вероятно завинаги, избягналата наказанието (тъй като това диктуваше държавна необходимост) австро-унгарска шпионка.

Още не беше късно. Още можеше, пък и трябваше да се поправи всичко, тъй като събитията можеха да вземат твърде страшен обрат. Няма да говоря за чувствата си, това е неуместно. Знаех, че всичко ще стане тъкмо така и независимо от това бездействувах.

Когато Зарандиа завърши разказа си, аз му казах, че командуващият гарнизона е пожелал да присъствува на очната ставка между мадмоазел де Ламие и Старин-Ковалски, който все още беше поручик.

— Съмнява ли се? — попита Зарандиа.

— Явно!

— Ще я проведем в единайсети апартамент. Там е по-удобно.

Съгласих се. Единайсети апартамент се наричаше една от извънградските ни резиденции.

В дванайсет без пет всички бяха налице. Старин-Ковалски и мадмоазел де Ламие седяха един срещу друг. До масата седяха още Зарандиа, Шитовцев и окръжният военен прокурор Звягин. Генералът, полковник Глебич и аз се разположихме в креслата малко по-настрана. Стаята имаше две врати и пред всяка стоеше часовой.

Очната ставка започна с обикновените формалности и след половин час генералът каза:

— Всичко е ясно. Изпратете ме!

Ние с полковник Глебич слязохме с него долу.

— Работата не трябва да се разчуе, приключете я по възможност почтено — каза той на сбогуване.

Подписаха протокола, Жанет де Ламие замина за града с каляската си. Зарандиа, Шитовцев и аз се приготвихме да си отиваме. Стана и полковник Глебич.

— Известно ли ви е какво изисква достойнството на руския офицер… в подобни случаи? — попита той вече лишения от отличителни знаци Старин-Ковалски.

Старин-Ковалски взе писалката и написа: „За какво да живееш, когато животът ти не струва пукната пара? Старин-Ковалски“.

— Глебич сложи на масата револвер. Старин-Ковалски протегна към него треперещата си ръка. Прокурорът отмести оръжието и с кимване ни посочи вратата.

Когато каляските ни тръгнаха, дочухме изстрел.

На другия ден командуващият окръга прие оставката на полковник Глебич.

Същия ден хората на Хаджи Сеид, съпровождани от адютанта на Сахнов, предадоха в багажната за изпращане в Петербург килима на Великите Моголи. След няколко часа Усатов върна килима на притежателя му и вече нищо не пречеше на стария службаш да се посвети на плановете си за залавянето на Спарапет.

Оставаше ни още една грижа: трябваше, без да излизаме извън рамките на приетите норми, да намерим избягалата австро-унгарска шпионка мадмоазел де Ламие. Тя не бе оставила никакви следи.

Посетихме къщите на всички французи и други лица с чуждо поданство, които живееха в Тифлис. Публикувахме афиши с портрети на де Ламие. Наместникът на негово величество поиска от всички консулства в Тифлис да предадат опасната престъпничка, ако тя се е възползувала от правото си на екстериториалност. Във всички влакове, които тръгнаха от Тифлис, в каквато и посока да пътуваха, се извършваше щателна проверка на документите. Бяха блокирани всички черноморски пристанища и в продължение на два поредни дни катерите от бреговата охрана претърсваха всички кораби, които тръгваха от пристанищата.

Тази операция, започна три часа след като шхуната „Делфин“ замина от Поти. Полковник Сахнов, който по това време беше в Кутаиси, извикваше в паметта си подробности от последната си среща с Жанет де Ламие.

Необходим ни беше европейски резонанс за провала на руското политическо разузнаваш и ние го получихме. По страниците на европейските вестници се появиха сензационни заглавия. След това запулсираха дипломатическите канали и пресата получи нова порция скандален материал. Зарандиа бе спешно повикан в Петербург. Той беше още там, когато три седмици след изчезването на де Ламие емигрантските вестници публикуваха пълния текст на прокламацията на Спадовски. Скандалът придоби общоевропейски мащаб, но името на полковник Сахнов нито веднъж не бе споменато.

След още две седмици Зарандиа се върна от Петербург — цял и невредим.

Едва сега той ми довери как бе попаднало в ръцете на де Ламие копие от прокламацията на Спадовски. Животът отново потече по обичайното си русло… Като свърши работата си в Кутаиси, Сахнов замина за Боржоми, където по това време хората от неговия кръг правеха бани, прекара там един месец и се върна в Тифлис.

Вечерта изпратил адютанта си да покани Зарандиа при него.

Адютантът го заварил да си отива. Мушни веднага се свърза с мен и ме помоли да го приема незабавно. Тогава живеех на улица Петър Велики и вече си бях в къщи.

Настойчивостта на един толкова деликатен човек не можеше да бъде неоснователна и аз се съгласих да го приема.

Преди да тръгне за дома ми, Зарандиа извадил от сейфа си два големи пакета, запечатани с червен восък.

Вътре имало папки. Подал единия пакет на адютанта на Сахнов:

— Доложете на господин полковника, че го моля да отвори този пакет и да се запознае със съдържащите се в него документи. Ако и след това продължава да смята срещата с мен за целесъобразна, моля го утре, неделя, да изпрати отговора си по вас в дома на негово сиятелство генерал граф Сегеди, където ще дойда към осем часа вечерта.

Адютантът се разписал, че е получил пакета, и твърде озадачен от отговора на Зарандиа, напуснал кабинета му. Втория пакет Зарандиа донесе на мен.

— Ваше сиятелство, не се съмнявам, че няма да се наложи да се срещам със Сахнов, но ако все пак това се случи, искам да знаете какво съм му предал чрез адютанта. В двата пакета се намират заверени копия от оригинали, които се пазят в сейфа ми.

— Върху пакета имаше грифове за спешна и абсолютно секретна кореспонденция. Дори Зарандиа да не беше ме молил, бях длъжен да го отворя.

Отворих го.

Още титулният лист уведомяваше, че в папката се съдържат документи, които потвърждават, че полковник Сахнов е извършил престъпления от държавен, политически, углавен и нравствен характер. На първата страница бяха изброени съдържащите се в папката документи. Погледът ми пробяга по първите редове на списъка и аз дочух глухо дрънчене на окови.

— Погледнах Мушни и ми се стори, че вместо високата му тънка фигура, която току-що се бе разположила в креслото, оттам заплашително високо стърчи главата на свита на кълбо змия. Обвинителното заключение заемаше четири страници, а потвърждаващите го доказателства, сто и двадесет! Предпоследната страница представляваше лично писмо на Зарандиа до Сахнов. Алтернативата, предложена на господин полковника, можеше да се смята за щастлива: разследване на делото му в специална комисия на министерството или доброволна оставка, предполагаща пълно отстраняване от дейност в обсега на министерството на вътрешните работи. Последният лист бе рапорт до министъра с молба за оставка, в която липсваше само подписът на Сахнов.

В какво началникът на кавказкото политическо разузнаване обвиняваше полковник Сахнов? В заключението престъпленията му се изброяваха по възходяща линия: покупка на краден килим, невежество и недобросъвестно отношение към служебните задължения, непозволени и злонамерени действия против кавказката тайна полиция и жандармерийското управление, крайно груби грешки в учредяването на службата за разпространяване на слухове, поради което в чуждестранната преса били проникнали нежелателни сведения, най-после криминални отношения с агенти на чуждите разузнавания, получаване от тях на големи парични суми, съдействие в бягството на крайно опасната агентка на австро-унгарското разузнаване Жанет де Ламие и т.н. и т.н.

Данните бяха обширни и щателно групирани. За да ги изуча, би ми било необходимо дълго време, но аз бях запознат с документите, които се съдържаха в папката, и затова обещах на Зарандиа, че точно след едно денонощие ще съм проучил всичко най-подробно.

На другия ден той пристигна един час по-рано от определеното време. Преди определеното време пристигна и адютантът на Сахнов, който донесе папката заедно с подписаната от полковника молба за оставка. Очевидно Сахнов бе разбрал, че в неговите безобидни наклонности и пристрастия Зарандиа откриваше смисъл, който неумолимо влачеше полковника към гибел, той бе почувствувал, че примката вече се затяга около шията му, страхът бе подкосил краката му и дочитайки папката, вече бе осъзнал, че е обречен.

Скоро и министърът, и командирът на жандармерийския корпус — естествено с реверанси — приеха оставката на Сахнов.

— Искам пак да напомня колко трудно беше да си представи човек, че събития, на пръв поглед несъвместими, ще се слеят в една лавина, която ще повлече и Сахнов.

След известно време до мен достигна слух, че Сахнов, макар и излязъл в оставка, не губел надежда да бъде оправдан и още дълго, едва ли не в продължение на две години, се опитвал, с помощта на видни адвокати, да опровергае материалите на Зарандиа, но не успял.

Наистина адвокатите намериха повод въз основа на два или три документа да обвинят Зарандиа в умишлени действия против Сахнов, но другите документи, а те бяха дяла дузина — останаха неоспорими. Беше по-благоразумно да се мълчи и той мълчеше. След още някое време го срещнах като офицер от генералния щаб и с доста висок ранг…

Един политически заточеник в продължение на три години, редовно през две седмици, ни изпращаше от Пермска губерния обширна жалба от десетина страници относно нарушаването на процедурните норми при разследване на делото му. Това дело бяхме водили ние и всички жалби попадаха в моите ръце. Упоритостта на този заточеник ме накара да стигна до извода, че може би наистина си струва да се заинтересувам от съдбата му: може би твърде многословно и объркано изразява мислите си, а истината да е на негова страна? Дадох съгласието си да бъде доразследвано това дело и заточеникът бе докаран обратно. По време на един от разпитите го попитах:

— Защо пишете толкова дълги жалби? Нали знаете, че колкото е по-дълга жалбата, толкова са повече шансовете тя да бъде прочетена бегло или изобщо да не бъде прочетена?

— Вие сте абсолютно прав, но има неща, за които да пишеш кратко, значи нищо да не напишеш! Моето дело е тъкмо такова нещо, не съм ли прав?

… И сега случаят беше точно такъв.

Може би не беше необходимо толкова нашироко да излагам мислите си за предназначението на умните и на ограничените хора, ако самият този проблем и всички събития, свързани с него, не бяха оказали дълбоко влияние върху моята душа и върху моята съдба. Затова, едно по-лаконично изложение би било недостатъчно и краткостта би могла да изопачи същността.

Шалва Зарандиа

Този ден Дата дойде към единадесет часа вечерта. Спомням си добре, че беше през зимната ваканция. Дата почука на прозореца на баща ни Магали. Те си имаха условен знак, но аз не го знаех, затова и отидох с Магали да отварям вратата.

Дата хвърли ямурлука и каза, че го е повикал Мушни и му е определил този ден и час.

Запалихме лампата. Поговорихме за семейните работи, за работите на Дата. Излезе и майка ни Тамар, изхлипа, горката, като го видя, но и се зарадва, че поне ще види и двамата си сина — от двайсетина години не бяха се появявали в къщи едновременно. Събудиха Лиза, едно сираче, което се възпитаваше у нас. Тя още е жива, чудесен човек е, чудесен… Жените се заеха да готвят вечерята.

— А не е ли предал Мушни за какво му трябваш? — попита Тамар.

— Не. Казал само, че непременно трябвало да се видим по някаква неотложна работа.

Въпросът на майка ни разсмя Магали, но тя толкова искаше да види синовете си, толкова й бе домъчняло за тях, та беше попитала — какво толкова?

Не мина и половин час, откакто бе дошъл Дата, и дочухме тропот на копита. Излязох да видя дали не е Мушни. Конникът наистина спря пред нашите порти.

Мушни скочи от коня, прегърна ме и като ме отрупваше с въпроси, сам отведе коня в конюшнята, сам го разседла и му даде зоб и едва след това ме прати да му донеса вода да се умие.

Кога и на коя гара бе слязъл, не зная. Но да рискуваш да яздиш сам в такава непрогледна тъмнина!… Вече ви казах, че в Мегрелия, включително по нашите пътища, никак не беше безопасно да излизаш след полунощ. Не се сдържах и докато му поливах, го попитах как се е решил на такова пътешествие…

— Шалва — разсмя се Мушни, — ако имаше толкова разбойници, колкото се приказва, че имало, нашата страна отдавна да е в техни ръце.

— Ами и татко точно така казва.

— Той има пред вид други разбойници, не ония, които вземат дисагите на бабичките по пътищата. Е, да вървим!…

Сега ще видя Дата и Мушни заедно! Докато се качвахме по стълбите, сърцето ми трепкаше и се блъскаше като затворено птиче. Единият абраг, другият — началник на политическото разузнаване. А са братя…

Мушни се приближи първо към майка ни, целуна й ръка; после целуна и нея, и баща ни. Дата го посрещна прав и няколко мига братята се гледаха един друг. Мушни направи крачка — тръгна към него и Дата. Стиснаха си ръце и се прегърнаха. Виждах само лицето на Мушни. Той сложи глава върху рамото на Дата и затихна. А после заговори… Заговори колко се е изменил брат му, колко се е състарил („повече, отколкото съм очаквал…“) и заплака. Стори ми се, че още малко и ще заридае.

Занарежда Тамар. Магали се спусна да я успокоява — внимавай, ще дотичат съседите да питат каква беда ни е сполетяла.

Тръгнахме към масата; братята ми седнаха един срещу друг. Мушни все въздишаше и бършеше сълзите си.

— Нека твоите работи да вървят добре, братко!… А аз ще я карам някак… — каза Дата и отпи от виното си.

На никого не му се ядеше, но вечерята беше сложена и в края на краищата в това безмълвие трябваше да се прави нещо. Баща ни благослови трапезата, всички се прекръстихме и започнахме да ядем.

— Виждам, Дата — обади се Мушни, — че си дошъл точно в определеното време. Изменил си на изпитания навик?

— Ти още не си заслужил оскърбление от мен.

— Не те разбирам.

— Дойдох по това време, което определи ти. Викаше ме моят брат, честен човек и, ако не бях дошъл навреме, това би означавало, че се съмнявам, че си мой брат и рицар. Не можех да си позволя да се усъмня в тебе.

Магали се усмихна, горд от отговора на Дата. Тамар се наведе над ръкоделието си — единият син не трябваше да забележи радостта, която и бяха доставили думите на другия.

— А какво щеше да сториш, ако някой от мое име ти беше направил тук клопка? — усмихнато го попита Мушни.

Дата не подкрепи шегата му.

— Твоята молба ми предаде Еле — каза той — и условията на срещата ми съобщи тя, а ти научи за съгласието ми от нея. Чужди хора не са се намесвали в нашите преговори. Кой би могъл да ми постави клопка, Мушни?

— Случаят — Мушни все се усмихваше.

— Случаят ли? — Дата го погледна, сякаш за да разбере накъде бие. За случая трябва да съм готов винаги.

Парчето месо, което Мушни поднасяше към устата си, се върна в чинията. Той се изправи и погледът му опипа всички стени и ъгли.

— Къде е оръжието ти, Дата?

— Нося само това. — Дата сложи ръка върху чохата. — Другото е скрито… Да идвам тука въоръжен?… Какво би си помислил ти?

— Ами това в пазвата ти? — Как да го смятаме? — след кратка пауза попита Мушни.

— Свикнал съм с оръжие. Без него аз не съм аз. Така го смятай.

Вечеряхме мълчаливо, всеки гледаше в чинията си, а аз крадешком поглеждах ту братята, ту родителите ни, ту сестрата.

— Какво имаш там? — Мушни не вдигаше очи.

— Наган.

По това време възрастта и мъките съвсем бяха сломили майка Тамар. Тя цялата се беше превила. Но в този миг се изпъна като струна и седеше изправена и напрегната. Странно беше да гледаш това. Местеше поглед, от единия син към другия и погледът й бе строг и непримирим. Тя ме бе възпитала и аз познавах това нейно състояние — то овладяваше майка ни, когато тя се чувствуваше оскърбена или сърцето й предусещаше беда, надвиснала над децата й. В тези минути тя беше като див козел на ръба на пропаст. Напрегна се и Мушни. Той остави ножа и вилицата, дълго се вглежда в лицето на Дата и накрая каза:

— Дай го. Искам да го видя.

Дата не го разбра.

Мушни посочи с поглед към гърдите му.

Дата се поколеба, навярно за не повече от секунда, измъкна нагана от пазвата си, сложи го върху дланта си и я протегна към Мушни. Мушни разглеждаше оръжието, без да го докосва, а после го взе и като отвори барабана, ни го показа.

В цилиндъра имаше само един патрон.

— Нервите ти, както виждам, са взели, да изтъняват! — каза Мушни, затвори нагана и го върна на Дата. — Почнал си да старееш. Не е ли рано още?

— Какво става тук? — Гласът на Магали беше строг и студен.

— Нека той каже! — откликна се Мушни.

Аз нищо не можех да разбера, но дъхът ми спря, целият пламнах, главата ми сякаш бе затисната в менгеме.

— Нима страхът от смъртта толкова е овладял душата ти, че си готов да се самоубиеш? — попита майка ни. Дата се разсмя и поклати глава.

Скулите на Мушни трепнаха, стори ми се, че трепна и брадата му.

— Какво… — гласът му пресекна и трябваше да започне отначало. — Какво си очаквал?

— Ти сам каза — всичко се случва! — спокойно отвърна Дата.

— Престанете! — заповяда майка ни и всички замлъкнаха. — Такава смърт нямаше да бъде само твоя смърт, Дата… Нека го знае и Мушни. Това е позор за цялото семейство!

Излизаше, че Мушни е способен на измяна и клопка. Той разбра това и пламна, но не посмя да възрази на майка ни и като се овладя, с мъка отрони:

— Ако падна до това, в което Дата и ти, майко, ме заподозряхте, то наистина би било по-добре да се самоубиете, отколкото да имате такъв син и такъв брат.

— Какви ги приказваш… — започна Дата, но майка, ни го прекъсна:

— Нашето семейство и нашият род не започват с вас и не свършват с вас. Помнете това! Ние с баща ви имаме синове и внуци, преди нас е имало деди и прадеди и костите им още не са изтлели. Имаме голяма рода. Човекът с хора живее!

— И двамата знаем това, майко — тихо каза Дата. — И никой от нас още нито веднъж не е посрамил семейството ни с лоша постъпка.

— Да не говорим повече за това — хладно отвърна Тамар, но баща ни я прекъсна:

— Ако още веднъж Мушни те повика, но червеят на съмнението започне да те гризе, Дата, иди при него с оръжие. Ако срещнеш измяна, ще бъдеш въоръжен, ще избягаш от засадата, няма да ти е за пръв път. Ако разбереш, че Мушни ти е направил клопката, постъпвай, както знаеш, но така, че никой на този свят, нито една жива душа да не разбере каква е работата. Когато в едно честно семейство се появи подлец и негодник, никой в семейството няма право да превръща извършеното злодеяние в проклятие за целия род. Честта на семейството трябва да остане неопетнена и в настоящето, и в бъдещето. Учил съм ви така: в своята страна ти си пратеник на своето семейство, извън страната си пратеник на своята родина, защото в родината твоите постъпки са лицето на семейството ти, а извън границите й са лицето на твоя народ. В това се състои праведният живот, Дата. И ти, Мушни, също трябва да го разбереш.

— Аз вече казах, а сега кажи ти, татко, оскърбление ли е, или не да дойдеш при брат си с оръжие? — попита Дата.

— Но нали… — започна Мушни, ала Дата вдигна ръка:

— Чакай малко… Нали не трябва да изключваме случая, както каза Мушни, или нещо от тоя род?

— Всичко се случва — съгласи се Мушни.

— Да речем, че ме нападнат, надвият ме, вържат ми ръцете и краката — може да се случи… Какво ще кажат тогава хората? Че братът е изпратил брата си на каторга или на бесилото. Ако се случи това, какво да избера, какво да предпочета?

— Дори да ти вържат ръцете и краката, дори да те влачат към бесилото, и тогава викай на всеки срещнат, че брат ти не е виновен. Враговете на брат ти — те са виновни!

— Добре, татко, но докато враговете ме довлекат до бесилото, кое да крепи, на какво да се уповават разумът и сърцето ми? Има ли за тях пристан?

— Твоят жребий е страданието, твоята участ — мъченичеството. Тъй е поискал господ-бог. Ти си си поставил цел, достойна за страданието. В това, което си направил — Магали насочи поглед към оръжието в пазвата на Дата, — личи грижа само за теб самия, за твоето сърце и разум, Дата, а до какво ще доведе това, ти е било все едно.

— Значи, излиза, че човек няма право да се разпорежда дори със смъртта си? — усмихна се Дата.

Дълго мълчаха:

— Толкова години не сте се виждали и не намерихте да приказвате за нещо по-добро — каза Тамар. — Не съумях да посея в сърцата ви обич един към друг.

— Тъкмо обратното, майко — ядоса се Мушни. — Но провидението ни посочи по толкова различни пътища, че… Други братя на наше място отдавна да са станали смъртни врагове.

— Време е да поговорим по работа — каза Дата. — Трябва да си отида още тази нощ.

— Така е по-добре — оживи се Мушни. Но не му беше лесно да започне. Той въртеше и сучеше, прокрадваше се много предпазливо към същността на работата.

Много умен беше Мушни. Беше събрал, обмислил, обобщил всичко, което различни хора и по различно време бяха говорили на Дата или пък го бяха съветвали, и бе се приготвил да му го изложи. Дата стареел и от ден на ден все повече помръквали способностите, без които абрагът не може да оцелее, и вече много лесно щял да се намери човек, който без особени усилия да го убие. Препречвал пътя на братята си, а старите заради него се изтормозили и се измъчили. Водел неправеден живот, много грехове тежали на съвестта му, а други хора, за да му подражават, вършели злодеяния. И в крайна сметка народните теглила ставали много повече. Не забрави да го упрекне и за това, че предишните му покровители и благодетели се били превърнали в негови врагове и че всичко, което Дата правел за народа, всъщност се обръщало против народа. Какво ли само не му припомни Мушни — един бог знае! Доводите му дотолкова ми напомняха онова, което вече бях чувал, всичко се повтаряше просто дума по дума, та си помислих дали не бе уговарял предварително ония хора? Може би и Дата си мислеше същото, но той имаше навика понякога да слуша така, сякаш не чува за какво се говори, а е потънал в свои мисли. Час и половина Мушни му налива в главата онова, което си беше наумил, и накрая рече:

— Такова е положението, братко, и сега бих искал да зная как смяташ да живееш по-нататък.

— Мечтае за манастир… — разсмя се Магали. — Иска да се покалугери. Игуменката Ефимия обеща да го уреди под чуждо име някъде по-далеч, в руски манастир.

Дата се усмихваше и както ми се струваше, нямаше намерение да отговаря, но Мушни го гледаше в упор и чакаше.

— Всичко, което каза, се отнасяше за мене. Но кажи, какво искаш ти самият, Мушни. Тогава вече ще помисля дали да ти отговоря, или не — каза Дата.

— Преместват ме в Петербург, Дата!

Всички на масата се вторачиха в Мушни със затаен дъх. Само Дата не вдигна очи.

— И сигурно на висока длъжност? — Той все така не вдигаше глава.

— Много висока. Нали се запозна с полковник Сахнов, този кучи син… На неговото място… Ще поработя една година, а после обещават да ме преместят по-нагоре… Но какво, това място е… Естествено, министър няма да стана, но във външните работи от държавно значение царят и министрите му няма да правят нито стъпка без мене. Говоря за разумни стъпки.

— А какво ще стане с полковника? — попита Дата.

— Няма да остане без място. Ще го наредят.

Тамар едва сега откъсна поглед от сина си и отново се наведе над ръкоделието. Забелязах сълзи в очите и. Забеляза ги и Магали.

— Те стареят, жена. Всеки си има свой път. Защо плачеш?

— Като стана голям човек, мамо, ще ми бъде по-лесно да бъда за вас добър син — успокои я Мушни.

— Какво ще ти даде тази промяна? — попита Дата.

— Чин на таен съветник — усмихна се Магали.

— Чинът се дава според длъжността — студено забеляза Мушни. — Очаквам много. Ще мога да принеса на народа и родината си много по-голяма полза, отколкото по-рано. Това очаквам преди всичко. Сега съм нищо, никой не ме познава и нямам намерение да искам нещо от когото и да било. Но и до настоящия момент съм постигнал много. От тази висота, на която сега мога да се издигна, ще бъда в състояние още повече да видя и да направя.

— На тази висота мнозина се изкачват с товар от добри намерения и обещания, пък после, като погледнеш, нищо не остава от тях — каза Магали. — Така е, когато ставаш голям човек на чужда служба. На държавна служба ще правиш онова, което е изгодно на царя и вредно за твоя народ.

— Не съм такъв човек, татко. Аз служа на престола само защото засега не виждам по-добро настояще и по-добро бъдеще за родината и народа си. И до днес, и днес, и в този час правя както винаги само онова, което смятам, че е полезно за моята страна. Така ще бъде, докато съм жив. Ако политиците и революционерите намерят път, който трябва да доведе моя народ до по-добро бъдеще, и аз повярвам в този път, пръв ще премина на тяхна страна. От новото си поприще очаквам още нещо. Вече успях да разреша доста тежки и объркани дела. На сегашната служба повече не мога да постигна, сегашното поприще ми е вече тясно. Аз съм жив човек, мога повече, отколкото правя, и искам да зная границата на възможностите си. Необходим ми е простор.

— Правилно си решил, Мушни — каза Дата. — Но виждам, че нещо ти пречи. Кажи какво?

— Ясно е като бял ден. Единият брат двайсет години е абраг. А другият ще заема високо положение при двора? — Никак не върви! — Мушни изрече тия думи високо и раздразнено.

— Е, и после? — Баща ни Магали изведнъж се оживи и като опря гърди на масата, се вторачи в по-големия си син.

Вдигна глава и Дата.

— Всичко е обсъждано вече много пъти — каза Мушни. — Защо да го повтарям? А къде е изходът, за това нито веднъж не сме говорили, ако не се смята съветът на игуменката Ефимия да идеш в манастир. Има изход, за който аз лично съм се разбрал с министъра на вътрешните работи. Дата трябва да се предаде и доброволно да отиде в затвора. Ще го осъдят на пет години. Ще излежи наказанието си в Грузия. После ще го освободят като всички, чийто срок е изтекъл. Че всичко ще стане именно така, аз отговарям пред цялото семейство, пред брат си и пред собствената си съвест.

Магали искаше да заговори, но Мушни го спря.

— Почакай, татко! Да не говорим за това сега. Нека Дата да го обмисли. Има половин година на разположение. Ако е съгласен с това, което казах, аз съм насреща! Ако ли не, ще останем за него такива, каквито сме били винаги. Мисля, че сега е излишно да говорим повече.

— Така да бъде! — каза Магали. И повече никой не отрони нито дума.

След десетина минути Дата стана, облече се, сбогува се с всички и чак от прага каза на Мушни: „Ще помисля.“ Но тутакси се обърна, приближи се към него, прегърна го, целуна го и каза:

— Чистотата на нашето братство е по-важна от твоите и моите работи, Мушни.

Не зная колко време мина, след като Дата си отиде, и колко продължи нашето мълчание.

— Той е прав! — сякаш на самия себе си каза Мушни.

Ето как стана всичко.

Разбира се, за такъв честен човек като Дата нямаше друг изход, освен да отиде в затвора. И все пак, сигурен съм, че е имало още нещо, което го е накарало да направи тази крачка.

Не зная нищо повече, а че самият Мушни не разбираше как брат му се е решил на това, вече ви казвах.

Граф Сегеди

Пирът свърши и беше вече време след махмурлука да осъзная какво бе станало. Самият полковник Сахнов и участта, която го бе сполетяла, вече малко ме интересуваха. Зарандиа също не ме интересуваше така, както преди, когато тази история току-що започваше. Опитвах се окончателно, ясно и недвусмислено да разбера какъв духовен ущърб съм понесъл и понесъл ли съм го изобщо. Бях ли останал през последните години на висотата на своите принципи, или бях се превърнал в страшилище за мишки от евтините картинки? В душата ми цареше хаос, нито едно от предположенията, които ми хрумнаха, не ми изглеждаше справедливо и убедително. В мен трябваше да се извърши прелом. С всеки час чувствувах приближаването му.

Състоянието, в което се намирах, изискваше незабавно да извикам Зарандиа, да изясня отношенията ни и да намеря в този разговор правилната оценка на всичко, което бе станало. Възпираха ме обаче препятствия от съвсем особен характер. Когато двама души са си позволили веднъж да пропуснат един разговор, необходим и за двамата, втори път са го отложили за неопределено време, а третия път са го намерили за съвсем неуместен и в края на краищата са оставили събитията да следват собствения си ход — в такива случаи подобен разговор с времето изглежда все по-труден, тягостен и дори невъзможен. Спомням си как през студентските години един приятел ми поиска назаем малка сума. Не можа да ми я върне навреме и започна да ме избягва, без в края на краищата да ми върне парите, защото срамът, че не беше удържал думата си, постепенно се сля със срама за борча, който бе вече много просрочен. Мисля, че този пример добре пояснява мисълта ми. Освен това разговорът ми със Зарандиа можеше да потвърди съществуването на някои неприятни обстоятелства, които ми изглеждаха малко вероятни и затова не тревожеха особено съвестта ми, а разговорът ни би могъл да ги констатира като аксиома. Но дойде денят, когато всички тези подсъзнателни съображения се изправиха пред мен в откровената си голота и аз се ужасих от себе си, като видях колко съм страхлив, безнадеждно притиснат от обстоятелствата и безпомощен. Тогава отложих всичките си работи и извиках Зарандиа. Той само преди два-три дни се бе върнал от Петербург.

Зарандиа влезе и седна, явно разбрал защо съм го извикал. За миг това ме възпря да заговоря, но надвих себе си и казах:

— Мушни, това, за което искам да говоря с вас, е твърде сериозно. Очаквам да бъдете напълно искрен и открит. От това, как ще протече нашата беседа, зависи много, твърде много.

— Ваше сиятелство, цял съм слух!

Тъкмо се опитах да започна, когато ми се стори, че всичко и без това е ясно и в същност няма за какво да говорим.

Зарандиа чакаше. Първият въпрос беше много труден за мен. Не защото ми беше трудно да определя темата на беседата, а защото не можех да доловя главното в тази сложна плетеница от явления. Може би ми пречеше страхът, тъй като се боях, че още в първите ми думи ще проличат объркването и слабостта, които ме бяха овладели.

— Бих искал да зная какво мислите за правомерността и справедливостта на действията, които предприехте спрямо полковник Сахнов?

Зарандиа не бързаше да ми отговори, замисли се. За какво? Отговорът на моя въпрос му беше ясен от самото начало във всичките му безбройни нюанси, в противен случай той не би започнал кампания против Сахнов. Опитът от взаимоотношенията ми със Зарандиа ме караше да не се съмнявам в това.

— Ваше сиятелство, бих искал да уточните въпроса си: какво мисля за подобни действия изобщо или имате пред вид само случая с полковник Сахнов?

Разсмях се от все сърце — съвсем ясно ми беше защо Зарандиа се бе бавил и размишлявал.

— Мушни, начините, посредством които изграждате отношенията си с хората, са се превърнали в неотделими и постоянни качества на вашата психика. Механизмът на тези отношения действува в душата ви винаги, независимо дали това е необходимо, или не. Въпросът, който сега ми зададохте, беше контра въпрос, породен от вашето може би подсъзнателно желание веднага да вземете инициативата в предстоящия разговор. Но този път аз ще направлявам беседата. Отговаряйте, и колкото е възможно по-кратко.

— Може би сте прав, ваше сиятелство, не съм се замислял за това. Ала едва ли качеството, за което говорите, е отрицателно. Сега ще отговоря на въпроса ви: действувах аз, ваше сиятелство, в никакъв случай ние.

— Аз не ви попречих, не ви спрях, макар да знаех само главното, а второстепенното само го чувствувах. Действувахме ние, а не вие сам. Продължавайте!

— Има и друг отговор: действуваше Сахнов, а не ние.

— Не сме щрауси, Мушни! Нека не си заравяме главите в пясъка! Да признаем за безспорно положението, че действувахме заедно.

— Вие отричате версията, която министърът на вътрешните работи и шефът на жандармите, независимо един от друг, признаха за единствено правилна?

— Те я приеха от вас и я приеха само защото другите версии не ги задоволяваха.

— Отлично! Сега, за да установим правилни ли са нашите действия, нека се изясни от какво изхождахме. От интересите на държавата и престола. Не е ли вярно?

— Вярно е. Но, правилната изходна позиция е едно, а доколко действието, предприето от правилни позиции, е правилно само по себе си, е друго нещо.

— От гледна точка на позицията, от която трябва да изхождаме и във всички случай изхождаме, считам нашите действия спрямо Сахнов за целесъобразни и правомерни — твърдо заяви Зарандиа и още по-твърдо продължи: — Да оставим в ръцете му важни функции на управлението, най-важните в държавата? Не, немислимо! „Нищ духом!“ — това вие го казахте за него, аз споделям мнението ви и съм готов да го отстоявам. Единственият аргумент, графе, който бихте могли да представите като възражение, е възражението против методите ни, които можеха да бъдат други — общоприети и узаконени. Но как трябваше да постъпим, какво трябваше да предприемем, за да получим желания резултат? Никой от хората, които мислят като вас, няма да отговори и не би могъл да отговори на този въпрос. Защо? Затова, защото други пътища просто нямаше. Говоря, разбира се, за реални и правилни пътища, а не за онези съмнителни и несигурни полумерки, които биха могли само да заздравят положението на Сахнов, но не и нашето. Онова, което предприехме, беше необходимо преди всичко на държавата и чак след това на вас и на мен.

— Нашите оръжия бяха провокацията, вероломството, мръсотията, господин Зарандиа… — Веселият, открит смях на Зарандиа ме прекъсна. — На какво се смеете? Не съм ли прав?

— О не, ваше сиятелство, вие сте прав както преди, както преди, но… моля да ми простите, вие сте седнали в друго кресло и говорите от там! От гледна точка на абстрактната нравственост всичко, което казвате, е справедливо! Съвсем справедливо! Но аз не току-тъй ви попитах какъв отговор чакате от мен — общ или съвсем конкретен, засягащ само Сахнов, единствено него? Quod licet Jovi, non licet bovi.[1] В наше време е немислимо да се запази благоденствието на държавата, без да се нарушават нормите на общочовешката справедливост и нравственост. Изключено е! Но ако повечето хора престанат да спазват тези норми — тогава край не само на държавата, но и на самия живот. Коварството и злото са оръжия на държавата, посредством които тя трябва да принуди обществото да спазва нормите на справедливостта и доброто. Забележете, графе, аз казвам: трябва да принуди да спазва.

— Това е макиавелизъм, господин Зарандиа!

— Да, макиавелизъм! Той е мъдър и добър, този човек, но е прието да го смятат за негодник, само защото откровено е казал на целия свят онова, което другите правят под маската на доброто, нарушавайки всички норми и принципи. Провокацията, вероломството, мръсотията — всичко това са ваши думи, — които ние използвахме против Сахнов, произтичаха от интереса на държавата.

— Тогава и вие смятате държавата за зло начало?

— Империята — да! Но човечеството неуморно се стреми да направи държавата истински източник на доброто.

— Излиза, че вие и приятелите на вашия братовчед имате еднакви възгледи, Мушни!

— Само с тази разлика, ваше сиятелство, че ако зависеше от тях, те още днес биха унищожили империята. Докато аз предпочитам да чакам.

Не говорихме повече. Тогава за пръв път почувствувах как с нарастваща сила се разгаря всемирният дух за разрушаване на държавата. Стоях в центъра на събитията и знаех, че в целия свят неимоверно се е увеличил броят на хората, които смятат разрушението за панацея против всички обществени беди. Не рецептите на Прудон и Бакунин, които призоваваха да се унищожи самият институт на държавата, а разрушаването на империята, с цел да се създаде съвсем нова държава. Този дух бе овладял всички слоеве на обществото и ни принуждаваше да се съобразяваме с него. Какво ни очаква? Може би се намираме в навечерието на онзи исторически период, когато изведнъж ще се появи някакъв случаен минувач и ще каже: „Аз съм царевич Дмитрий“ — и руската земя ще бъде обхваната от вълнения и метежи? Или някой нов Емелка Пугачов ще заяви: „Аз съм възкръсналият Петър III, принц Голщински“ и милионни тълпи с коси, вили и сопи ще тръгнат срещу топовете? Или ще възникне нещо ново, което нашата страна никога преди не е познавала и не е изпитвала? Ако всяка империя, включително и нашата собствена, се бе превърнала в действен източник на злото, значи, аз, неин покорен и верен слуга, бях отдавал опита, знанията, енергията и способностите си, за да се осъществи това зло. Повечето от политическите затворници, преминали през ръцете ми, бяха честни, чистосърдечни и благородни хора. Именно те, а не изметът на обществото, се стремяха да разрушат империята.

Тогава къде е мястото на благородния човек, на верния син на своето отечество? От каква концепция да се ръководя? Каква нравствена позиция да заема, макар и абстрактна?

Дните се нижеха един след друг, месец след месец отминаваха, а в съзнанието ми се въртяха като натрапчив мотив всевъзможни доводи и съображения, прочетени, чути или извлечени от собствения ми опит. Веднъж, докато дремех на бръснарския стол, си помислих, че ще е най-добре да си подам оставката и да наблюдавам събитията отстрана. Постепенно започвах да разбирам, че само като се отдалеча от работата си, ще мога да имам справедливи убеждения и достойно място в живота. Тази мисъл като гвоздей заседна в съзнанието ми и всеки довод в полза на оставката като чук удряше по нея.

Най-после дойде денят, когато в съзнанието ми не остана нито един аргумент против оставката, и аз не чаках повече. В началото на пролетта на 1904 година подадох до министъра рапорт за оставка и се притаих като лалугер в очакване на отговора. Логиката на обстоятелствата показваше, че молбата ми непременно ще бъде удовлетворена. Великият княз с нескривано раздразнение бе попитал министъра на вътрешните работи как сме могли толкова лесно да отстраним неговия кръщелник. Министърът отговорил, че нямало друг изход, но че враговете на кръщелника на великия княз ще си получат заслуженото. Моята оставка му даваше възможност да изпълни обещанието си: предстоеше му да доложи на княза, че не може да върне кръщелника му, но затова пък граф Сегеди (ето го изпълненото обещание!) си е подал оставката.

Но и това не ме успокои. Към предишните ми грижи се прибави още една — дали ще ме пуснат, или не? Със задоволство или със съжаление? Достойно, или ще ме изхвърлят като огризка. На моята възраст би трябвало да се ръководя от жизнения си опит и придобитата мъдрост, но душата ми — признавам — бе обзета от суета. Всеки знае, че когато го мъчи някаква грижа, непоносимо му се иска да сподели тревогите си и да намери умен, проницателен събеседник, сведущ в подобни работи и изпълнен с доброжелателство. В своя кръг не можех да намеря такъв събеседник, ако не смятаме Зарандиа, а един господ знае какъв червей ме гризеше, как ме измъчваше жаждата да говоря за онова, което ме опечаляваше. Останех ли сам, мислите ме връхлитаха и аз напразно се ровех в паметта си, търсейки с кого бих могъл да поговоря за съмненията, които ме измъчваха. И веднъж пред мен изплува фигурата на Сандро Каридзе. Прогоних това видение — как бих могъл да споделя душевните си мъки с човек, който ми е толкова далечен, но веднага си помислих, че с удоволствие бих прекарал една-две вечери с такъв човек, какъвто ми изглеждаше Сандро Каридзе. Мина съвсем малко време и неговата личност пак възникна в съзнанието ми; аз отново отхвърлих мисълта за среща с него, но, против волята си, все по-настойчиво започнах да си припомням къде се намираха сега хората, които обкръжаваха някога Дата Туташхиа и Нано. Спомнях си за всекиго от тях, нито един не можеше да ми помогне в моите несгоди и все пак — неочаквано за самия себе си — внезапно извиках своя помощник и му заповядах да разбере къде се намира понастоящем Сандро Каридзе. Помощникът ми беше вече на вратата, когато го спрях и му заповядах да донесе също и досието на Каридзе.

След един час вече знаех, че Сандро Каридзе, един от най-просветените хора на своето време и своя народ, оставил мирската суета и станал монах в Шиомгвимския манастир. Там не бил обременен с никакви задължения. Напротив, бил му даден послушник, който изпълнявал ролята на негов личен секретар и иконом. Било му позволено да вземе огромната си библиотека и той посвещавал на книгите всичкото си време. Известно беше, че Сандро Каридзе много пише. Какво? И това се знаеше. Не, не пишеше теологически трактати. Трудовете му бяха на социална, нравствена или политическа тематика. Самите им заглавия красноречиво говореха за това: „Човекът и неговото предназначение“, „История и нравственост“, „Личност, народ, човечество“, „Политически дейци и народи“. В досието се съдържаше и заключението на нашия агент: „Писанията на господин Каридзе подронват християнската вяра и са насочени против престола.“ Тук имаше известна доза ирония, тъй като същото досие твърдеше, че Сандро Каридзе е започнал живота си като краен монархист. Какво да се прави, и тук същата картина: Mutantur tempora et nos mutamur in illis[2].

Дори тези сведения бяха много важни за мен, но когато прегледах всички материали, натрупани в досието на Сандро Каридзе, дъхът ми спря. Съпоставяйки няколко агентурни донесения, изясних, че при Каридзе четири пъти бе ходил човек, чиято външност, маниери, мегрелски акцент и още някои признаци свидетелствуваха, че Сандро Каридзе бе посещаван от господин Дата Туташхиа… или пък от господин Мушни Зарандиа!…

Това приличаше на спиритически сеанс с тази разлика, че бях извикал дух не от онзи, а от този свят. Реших незабавно да се видя със Сандро Каридзе, но загубих още доста време за нови съмнения и размисли относно уреждането на тази среща. Тя трябваше да изглежда случайна. За целта трябваше да изуча дневния режим на Сандро Каридзе, времето, по което излизаше от манастира, любимите му места за разходки и тъй нататък. И още нещо: Зарандиа не трябваше да знае за срещата ми с Каридзе, във всеки случай не трябваше да знае, преди тя да се осъществи. Исках тази среща по лични съображения и Зарандиа, тоест службата, нямаха нищо общо с нея. И друго: ако неизвестният човек, който бе посетил четири пъти Каридзе, беше Дата Туташхиа, аз, разбира се, бих се опитал да го видя, но воден само от собствения си интерес към него, не от служебния си дълг. И от тази гледна точка намесата на Зарандиа би била нежелателна за мен. Напълно вероятно бе при Каридзе да са били двама души — и Туташхиа, и Зарандиа, и агентът да е приел за едно лице братовчедите, които си приличаха като близнаци. Зарандиа, разбира се, не е бил с еполети, а Туташхиа не е бил отрупан с оръжие; навярно бяха се явили при Каридзе в обикновено, градско облекло.

Трябваше да бъда внимателен и да предвидя всички дреболии още и поради това, че нашият агент можеше да съобщи на този, който го бе вербувал, за посещението ми. Първата среща трябваше да стане извън стените на манастира, на някое случайно място, например на гарата. И на четири очи, без послушника. Скицата на плана беше вече готова в главата ми и аз започнах с това, че установих за кого работеше прикрепеният към Каридзе агент.

За Зарандиа!

Всичко рухна и аз си помислих, че фигурата на Зарандиа вече няколко години се върти около мен, преследва ме като сянка. Още малко и в психиката ми ще настъпят промени, ще започна постепенно да се побърквам. На едно мога да се уповавам — на здравите си нерви и на твърдото си убеждение, че животът наистина трябва да се състои от изненади.

С една дума, не ми оставаше нищо друго, освен да се откажа от намерението си или да се възползувам от пътищата, които ми откриваше Зарандиа. Докато направя избор, отиде доста време. В края на краищата реших пак да поговоря със Зарандиа и веднъж, когато бяхме сами, го попитах:

— Мушни, къде се намира сега бившият сътрудник на цензурата и приятел на господин Туташхиа, Сандро Каридзе?

— В Шиомгвимския манастир, ваше сиятелство. Той се покалугери. — Зарандиа се усмихваше.

— Знам. Какви са причините за тази метаморфоза? Казват, че по характер е съвсем светски човек.

— Всичко е изяснено, графе. С Каридзе работят двама агенти, независимо един от друг. Това ни дава възможност да проверяваме сведенията. Той пише политически трактати и търси пътища за реформация на християнската вяра. Поне до такова заключение стигнал единият агент. По всичко изглежда, че тъкмо тези занимания са довели Каридзе в манастира. Ала не е изключено и семейните неприятности да са изиграли известна роля. Монасите не обичат Каридзе, наричат го зад гърба му кърлеж и безделник. Затова пък го покровителствува игуменът, с когото са единомишленици. Той насърчава Каридзе в неговата дейност.

— Какво ви накара да се заинтересувате от Каридзе?

— Заинтересува се щабскапитан Лямин. Беше му необходимо да разбере с какво се занимава Каридзе и ме запита имам ли агент в манастира. Нямах, но можех да изпратя. Отначало един, после втори. Докато Лямин изясняваше онова, което го интересуваше, случайно се разкри, че Каридзе не е прекъсвал връзките си с Дата Туташхиа.

— Сигурен ли сте, Мушни, че лицето, което е посетило четири пъти Каридзе, е именно Дата Туташхиа?

— Четири посещения са отбелязани в досието, ваше сиятелство — разсмя се Зарандиа. — А иначе… той се е появявал в този манастир и преди там да започнат да работят нашите агенти. От тези четири посещения две са на Дата Туташхиа, две — мои. Първия път отидох просто да поговоря със Сандро Каридзе и да го помоля да ми посредничи в преговорите с Дата Туташхиа. Втория път трябваше да разбера съгласен ли е Туташхиа да се срещне с мен.

— И какво? Съгласи ли се?

— Не, ваше сиятелство.

— Защо?

— „Каквото и да ми кажеш, няма да бъде ново за мен, а ако е необходимо да се видим, аз ще те намеря.“ — Зарандиа беше весел.

— Бих искал да се срещна с Каридзе, Мушни.

— Ще му предам това, графе, той няма да ви откаже. Имам само една молба… вземете ме със себе си.

— С удоволствие! — Не се колебах нито секунда.

Тази среща стана в Схалтба и оттогава започна нашето сближаване. По това време бях вече в оставка. По-късно купих вила в Армази и по-голямата част от времето си прекарвах там. От Армази до Шиомгвимския манастир са само седем-осем версти и това още повече ме улесни да се сближа със Сандро Каридзе. Не минаваше месец, без да се видим, а се случваше да се виждаме и по няколко пъти. Но по-напред за първата среща.

Схалтба е разположена над Шиомгвимските скали. Както бе уговорено, отидохме у старейшината, който имаше къщурка с две стаи.

— Стопанино! — повика Зарандиа.

Къщата бе обградена с висока ограда, но от седлото можеше да се разгледа целият двор. В края на градината като огромен чадър се извисяваше дива круша. Под нея имаше маса и пейки, на които седяха двама души. Единият от тях веднага стана и тръгна към вратата. Другият, монахът, естествено беше Сандро Каридзе.

Старейшината беше албинос и докато ни оглеждаше, често мигаше с белите си ресници. Слязохме от конете и влязохме в двора. Синът на старейшината отведе конете. Стопанинът ни поведе към крушата, до която имаше към сто крачки.

Поздравихме се. Сандро Каридзе малко се вълнуваше. Очевидно причината за това бях аз. Не беше никак чудно, че визитата на такова високо длъжностно лице го бе обезпокоила така. Когато седнахме, настъпи мълчание, тягостно и напрегнато. Старейшината заснова насам-натам, разшета се, наля вино, започна да ни гощава; не миряса, докато не взехме ножовете и вилиците. Сандро Каридзе дълго гледа към нивите, които зеленееха по склона и заговори за изгледите за реколтата. Говори обстойно и дълго, очевидно чувствуваше, че трябва да запълни паузата.

Изведнъж ми хрумна, че не би било лошо сега да се появи изневиделица Дата Туташхиа. Как ли биха се срещнали братовчедите? Наистина просто изгарях от любопитство да видя една среща между Мушни Зарандиа и Дата Туташхиа. Вече споменах, че Зарандиа го обичаше до самозабрава, имаше го за роден брат и считаше за трагедия скиталческата му орис. В това чувство се проявяваше истинската човешка същност на Мушни Зарандиа, но съвсем обособено в него живееше и действуваше непреклонното и непоколебимо чувство за дълг и служебна отговорност, което също произтичаше от искрени и дълбоки лични убеждения. Не злоба или омраза подхранваха тези убеждения. Владееше го демон, един много особен демон, който „иначе не можеше“. С поразителна настойчивост и стръв, до край се бореше той с Дата Туташхиа… не, не с него — с феномена Дата Туташхиа. Тези две начала, човешкото и демоничното, действуваха едновременно, без да пораждат душевна раздвоеност, и в това се изразяваше монолитността и своеобразието на натурата на Мушни Зарандиа.

Старейшината каза, че има работа, извини се и ни остави. Дали че бе изчерпал съображенията си относно бъдещата реколта, или пък защото реши, че трябва да даде възможност и на другите да си отворят устата, но Сандро Каридзе замълча. Почувствувах, че е дошъл моят ред да смекча напрегнатото мълчание и казах:

— В тия гори има ли хищни зверове?

— Да, ваше сиятелство. В гората често се чуват изстрели. Сигурно са ловци…

— Може би Дата Туташхиа сега ни гледа с бинокъл от някое дърво на склона? — каза Зарандиа, като обгърна с поглед заобикалящите ни скали.

Щях да се разсмея, но като видях как се намръщи Каридзе и с какво недоволство погледна Зарандиа, неволно застанах нащрек.

— Ако вие, господин Зарандиа, благоволихте да се пошегувате, трябва да забележа, че тази шега е много неуместна. Ако пък предположението ви е сериозно, тогава то е кощунствено!

Ние с Мушни Зарандиа не бяхме очаквали да намерим в Сандро Каридзе духовен наставник и, да си призная, бяхме объркани.

— Дата Туташхиа е толкова предвидлив и внимателен — продължи Каридзе, — че в наше време, когато малодушието е обхванало всички и всекиго, е невъзможно той да се довери на когото и да било и на нас впрочем също. При това той е толкова великодушен, че няма да си позволи с каквото и да било да изрази недоверието си към вас. Говоря именно за проявата на недоверие.

— Господин Сандро — казах аз, — ние и двамата сме напълно съгласни с вас. — И за да смекча неудобството, тягостно за всички, добавих: — В наше време, когато, според вас, малодушието е овладяло всички и всекиго, не ви ли изглеждат анахронични великодушието и благородството на Дата Туташхиа?

— Анахронични ли? — учуди се Каридзе. — Как мислите, графе, по времето на Ной имало ли е бутилки и тапи?

Не можех да разбера накъде клони и за да не се покажа несъобразителен, се усмихнах.

— По времето на Ной е имало вино — побърза да ми помогне Мушни, — значи е имало и съдове с тапи.

— Разбира се, имало е, имало е — потвърди Каридзе, сякаш говореше на себе си. — Тогава навярно се е случило така: в ковчега не е останало свободно място и, за да спаси Дата Туташхиа, Ной го е превърнал в джудже, запушил е бутилката и я хвърлил далеч в морето, та след потопа да бъде изхвърлена някъде и Дата Туташхиа да може да започне нов живот. Чрез ръцете на Ной бог е съхранил за човечеството великодушието и висшата нравственост.

— За разлика от боговете вие, господин Сандро, прекалено високо оценявате нравствеността на хората от времената на Ной — забеляза Зарандиа. — Нали е казано, че хората паднали извънредно низко и затова бог направил потоп!

— Ако Дата Туташхиа притежаваше нравствеността от времето на Ной, той не би избягвал участта на останалото човечество. Той и тогава е бил анахронизъм, но този анахронизъм е извечно необходим.

— Искате да кажете, че всичко минава и само възвишената нравственост е вечна?

— Точно така, независимо дали е възвеличена нравствеността, или е дотолкова потъпкана, че само единици я изповядват. Все едно, тя е вечна. Останалото ту съществува, ту престава да съществува. Колкото и ниско да пада човешкият род, колкото и да затъва в разврат, колкото пъти да го пращат боговете на гибел, в края на краищата провидението неизменно спасява Дата Туташхиа като мая, като закваска. А нима вашият опит не потвърждава мисълта ми? Говоря за това, че и до ден-днешен не сте успели да го хванете.

— Та вие сте мистик, господни Сандро — казах аз. — Сега цялото човечество говори за нов потоп и жадува всеобщи катаклизми. Може би работата отива натам, че Дата Туташхиа пак ще го пъхнат в бутилка?

Аз се шегувах, но в шегата ми се криеше намек, че познаваме съчиненията на Каридзе и, значи, ни е известно, че той предсказва неизбежна революция.

— Потопът наближава — каза Сандро Каридзе. — Това значи, че старото ще бъде унищожено и ще бъде създадено нещо ново. В един или друг вариант ще възникнат и Ной, и ковчегът, защото те са неизбежни спътници на подобни събития. И Дата Туташхиа ще намери своята бутилка — това е също неизбежен атрибут.

— Господин Сандро, разговаряли ли сте с Дата на тази тема? — попита Зарандиа.

— Дори неведнъж, но само между другото. А защо се интересувате?

— Защото Ной — това съм аз. В едната си ръка държа бутилка, в другата тапа. Вече трета година търча подир собствения си братовчед, мъча се да го склоня: свий се, смали се и влез в бутилката! Нищо не става.

— Знам. — Сандро беше съвсем сериозен. — Може би вие наистина сте Ной?

Не говорихме повече за бутилката и тапата. Разговорът се прехвърли върху дребни неща. Гощавката свърши и ние станахме, за да разгледаме градината, лозето, марани, пресите на нашия стопанин. Когато се върнахме на масата, Сандро Каридзе попита:

— Ето вий, ваше сиятелство, като началник на жандармерийското управление и…

— Вече не, господин Сандро… По-точно, още една-две седмици и повече няма да бъда такъв!

Зарандиа и Каридзе се вторачиха в мен поразени.

— Преди месец и половина подадох молба за оставка. Онзи ден ми отговориха утвърдително. Ще ми връчат заповедта, ще назначат нов началник, ще му предам работата и… свобода, свобода! Стига толкова!

— Не може да бъде! — отрони Зарандиа. — Министърът беше категорично против… Аз лично го чух.

— Може да съм намерил подкрепа в лицето на великия княз.

— А-а-а! — изтръгна се от Зарандиа и той задълго се затвори в себе си.

А Каридзе най-после се опомни и се върна към нашия разговор.

— Ето вие, ваше сиятелство, сте руски патриот, изтънчен интелигент, ревностен пазител на трона и съществуващия ред… човек мислещ, разбиращ. Много ме интересува… впрочем може би нямам право да питам…

— Говорете, моля ви, говорете.

Но Каридзе продължително се замисли, преди да зададе въпроса.

— Какво може да израсне върху развалините на Руската империя… по-точно, вие какво бихте искали да видите? — Той попита така, сякаш бе прежалил себе си.

Е, какво пък, аз все още бях началник на кавказката жандармерия.

— Искам обединението на цяла Русия… в рамките на една държава.

— Труден проблем, но ми се струва, че тъкмо така ще стане.

— Повечето политически течения предвиждат правото на народите на самоопределение, тоест разчленяване на империята.

— Ще победи онази политическа сила, която запази държавата посредством предоставяне на народите право на самоопределение — рече Каридзе.

— Правото на самоопределение — възразих аз — означава национална независимост, а националната независимост на народите от Руската империя означава на свой ред разпадане на империята на съставните й части. За единна руска държава ще може само да се мечтае.

— О, не! — Каридзе разтърси рошавата си глава, сякаш се сърдеше. — За всяка нация независимостта е необходима дотолкова, доколкото тя трябва непременно да удовлетворява своите национални, граждански и културно-икономически интереси. Но ако се появи политическа сила, която под знамето на бъдещата общоруска държава да даде на народите от Руската империя гаранция за пълно удовлетворяване на всичките им национални, граждански и културно-икономически интереси? Тогава кому ще е необходима независимост и защо?

— Вие не искате да вземете пред вид сепаратистките, центробежните настроения, които са се вкоренили сред народите на Руската империя — казах аз. — Те съществуват, независимо от това дали ние го искаме, или не.

— Това са настроения на националната буржоазия и разорената аристокрация, но не на масите, които при сегашната историческа обстановка са станали решаваща сила и тази роля им е дадена от самия ход на историята.

— Ще може ли политическата мисъл в Русия да предложи такъв модус на съществуване, че освободените народи да предпочетат да запазят единната държава? От това зависи всичко, в това е същността на цялата работа.

— Но, съществува ли в Русия политическа сила, способна да запази единството на държавата? Познавате ли такава сила?

— Вие, графе, не ползувате ли литературата, внесена в Index librorum prohibitorum[3]?

— Ползувам я. Служебно съм задължен. Чета всичко… запознат съм с всичко, разбира се, не основно.

— Тогава сте запознат и с програмата на социалдемократите, по-точно, с програмата на болшевиките?

— Имате пред вид крилото на Улянов?

— Да.

— Политическата доктрина на болшевиките… не, те още не са съзрели за решаването на този проблем — казах аз.

— Прав сте. Още не са съзрели… Но се приближават към това. Ще съществуват още двайсетина години, не повече. Но те са единствената партия, която разбира, че да се създаде нова, единна руска държава е възможно само ако бъдат максимално удовлетворени националните и културно-икономическите потребности на народите от Руската империя. Тази цел не може да бъде осъществена по друг път.

— Политиците винаги са били щедри на обещания — заговори най-после Мушни Зарандиа.

— Така е, но Улянов е искрен и честен човек. С всичките си идеи той действително желае благоденствието на народите от цялата Руска империя. Правдата и честността са в основите на неговото учение. Масите имат силно развито чувство за правдата и когато дойде часът, тръгват след благородните идеи.

— Та вие сте болшевик — разсмях се аз.

— Съвсем не. И Каридзе отново разтърси рошавата си глава, сякаш се сърдеше.

— Изобщо вие безпартиен ли сте, или сте като мене член на партия от един човек? — попита Мушни.

Каридзе го погледна, като се опитваше да разбере дали Мушни не му се подиграва.

— Партията е нещо конкретно.

— А вие разполагате с обобщаващо учение, така ли? — Зарандиа явно имаше настроение за шеги.

— Имам известна система от възгледи! — Сандро Каридзе беше сериозен както преди.

— А девизът?

— Не разбирам. — Каридзе обърна глава към мен.

— Девизът на социалдемократите е „народът“. Това е донякъде условно. А какъв е вашият девиз?

— „Нацията“. Но и това е твърде условно.

— Каква е разликата между народ и нация?

— Не съм готов за разговор на тази тема. Позволете да го отложим за друг път. Ако даде господ, пак ще се срещнем.

Мръкваше се и може би затова Сандро Каридзе побърза да завърши нашата беседа, а може би просто се бе уморил или пък шеговитият тон на Зарандиа му се бе сторил несериозен и той се обиди. Поговорихме още петнайсетина минути на общи теми и се разделихме. Искаше ми се да си определим нова среща, но нещо ме възпря — та нашата беседа ни най-малко не беше ни сближила.

[1] Което подобава на Юпитер, не подобава на вола (лат.). ↑

[2] Времената се менят и ние се меним с тях (лат.) ↑

[3] Списък на забранените книги (лат.). ↑

Четвърта част

И тогава издигна Туташха глас към небето:

О, всемогъщи! Не за да се забавлявам следвах помислите си, не за да тъка от моите мисли хламиди, на паяжини подобни, и не за възмездие вдигнах копието си. И не подтикнат от лукавия приех плът човешка, а за да изцеля недъзите на рода Адамов. Но се оказа безплоден разумът ми и немощна десницата ми. Не поникнаха и не дадоха плод семената, що посях, защото не си ми дал дарбата да превръщам злото в добро.

И ето, аз те моля: дай ми моята истинска участ, за да надаря с нея всички твари на земята.

И се чу тогава глас:

— Не си разбрал човешката природа, защото не си бил никога човек. Иди при тях и ще видиш: отиват при ближния уж с дарове, а като дойдат, му вземат и последното, защото не носят дарове, а нож. Слагат печат на устата си, за да не осъждат ближния си, а утробите им са претъпкани с месото и костите му. Кадят тамян на господа, но се уповават на Мамона и тайно се подсилват от неговата мощ. Но ти постъпвай, както досега си постъпвал, и ще има полза за теб и за целия Адамов род, защото да прави добро и да се стреми към съвършенство, е истинското предназначение на човека.

И тогава ще те осени благодат и ще съумееш да сториш от злото добро.

И пое тогава Туташха по трънливия път на мъките и страданията, и след всички терзания на душата и плътта, които превъзмогна, засия над главата му чудна светлина и всички я видяха.

Тогава той се върна в света и каза на хората:

— Всевишният ме изпрати при вас, за да очистя душите ви от скверностите на дракона; чуйте оногова, що принесе себе си в жертва в името на вашите души и тяхното безсмъртие.

И отсече тогава Туташха левицата си и я хвърли на дракона. И малцина люде повториха подвига и жертвата му.

Но отсече Туташха нозете си в коленете и ги хвърли на дракона. И ония малцина сториха същото.

И побледня драконът и намаля огънят, който бълваше. И другите също захванаха да му хвърлят парчета от месата си.

И се изправи драконът на два крака като човек и паднаха ноктите му и се превърна в човешки лик муцуната му. Тогава Туташха разкъса гръдта си, изтръгна сърцето си и го хвърли на дракона. Но драконът не докосна плячката, а изрече:

— Не жадувам повече човешка кръв и плът.

И тогава всички, що му хвърлиха части от тялото си, ги придобиха отново.

И Туташха им рече за дракона:

— Не закачайте този човек и нека ви осени благодатта да превръщате злото в добро.

И възнесе се тогава на небето душата на Туташха, а плътта му остана на земята.

Роберт Павлович Хаплани

Изглежда, във фоайето на грузинското Архивно управление е окачен афиш, на който е изписан ликът ми, а редовете под него известяват всички, че в продължение на осем месеца наистина съм бил таен агент на кавказката жандармерия. А може би няма никакъв афиш, ами на масата на портиера се мъдри книга, в която служебните ми подвизи са записани с червено мастило. Да, бях агент и неизменно споменавам този факт във всички автобиографии и въпросници, които ми се налага да попълвам. Преди известно време щях да пътувам за Коста Рика на световен конгрес на хелминтолозите. Написах във въпросника, че осем месеца съм бил таен агент. Казаха ми да го задраскам. Аз — и дума да не става. Ако не го задраскаш, няма да заминеш! Въпреки всичко не го задрасках. Такива ми ти работи! Ако наистина има такава книга, не би било лошо да се добави в нея, че съм бил изключен от Московския университет за революционна дейност, че преди Първата световна война два пъти съм арестуван и че съм прекарал три години на заточение в Оренбург. Може да се добави също, че съм член-кореспондент на нашата академия и с трудовете ми са запознати всички хелминтолози в света. Имате ли представа какво е хелминтология?… Още по-добре. Трябва да ви кажа, че по повод на моята служба в жандармерията съм бивал посещаван и по-рано и пак ще бъда посещаван — съвсем сигурен съм. А виж, за отношенията ми с Дата Туташхиа никой не се е интересувал, никой не е идвал. Вие сте първият. Казвам ви, идвали са и пак ще идват. А щом е така, трябва да посрещам всички ви в пълна бойна готовност.

И тъй, да започнем с моята генеалогия. Родословието ми е такова: майка ми е по баща Самадашвили, по майка — Таплианидзе… оттам по възходяща линия всички също са грузинци. А с баща ми работата е по-сложна. Баща ми беше по баща Капланишвили, а по майка — Парлагашвили. По майчина линия при баща ми също всички са грузинци. Баща ми — моля, обърнете внимание! — се пише Капланянц, но бащата на моя баща, тоест дядо ми, е Капланишвили, а бащата на дядо ми, тоест моят прадядо, пак е записан Капланянц и нататък всички са Капланянц. Разбира се, всички са били арменци, а дядо ми е поискал да стане грузинец и се писал Капланишвили.

Баща ми пък поискал да се върне при арменците, писал се Капланянц и така записали и мене. Но понеже като етнически феномен съм три четвърти грузинец, реших да стана Капланишвили. И с това име се водех като таен агент. Когато отидох да уча в Русия, стана ми ясно, че от моята дълга и трудна за произнасяне фамилия нямам никаква полза. Тогава започнах да се наричам Каплани и благополучно живях с тази фамилия, докато оная фанатичка не стреля с револвера си. Оттогава съм Роберт Павлович Хаплани, макар и да ми се налага непрекъснато да обяснявам, че не съм италианец, и че между Хаплани и Каплани има съществена разлика. Ако нещо дотук не ви е ясно, моля — това е фотокопие на моето родословно дърво. Необходими ли са ви подробности? Можете да се обърнете към управлението по хералдика и генеалогия в Лондон, Бейсуотърруд 9. Може би там ще се намери нещо ново по този въпрос. Що се отнася до моя живот от постъпването ми в Московския университет до ден-днешен — моля, тук всичко е описано най-подробно. Вземете, вземете, имам достатъчно екземпляри.

А сега за жандармерията.

Баща ми Павел Капланянц беше шивач. Имаше собствена — моля, обърнете, внимание! — собствена работилница в Тифлис, на улица Пушкинска, до магазина на Аделханев. Това беше нещо като днешните модни ателиета. При него работеха най-добрите майстори на европейски и азиатски дрехи и на военно облекло. Клиенти на баща ми бяха елитът и висшите кръгове на Тифлис.

Тъкмо завърших класическата гимназия, дойде време да ме викат, войник. Баща ми беше категорично против единственото му синче да загине в Японската война и един прекрасен ден узнах, че временно съм назначен в жандармерията.

Службата наистина се оказа временна. Работих малко и край. Оттогава съм освободен от военна повинност. Сега съм хелминтолог. В какво се състоеше службата ми? В следене. Това е стара професия, древна, може да се каже.

Ето че стигнахме и до Дата Туташхиа.

Аз съм свидетел и участник в три революции — от пета година, Февруарската и Октомврийската. Убеден съм, че революцията е възможна само когато цялото общество — мъжете и жените, старците и децата, привържениците на режима и неговите противници, всички говорят за революция. Така беше в навечерието на всяка от тези три революции. На всички ни бучаха главите от тази дума — „революция“. Тъкмо по това време служих в жандармерията. Най-чудното е, че аз самият бях за революцията, а ето че попаднах в жандармерията. Такова време беше, бащината воля стоеше над всички закони — какви ще ги дъвчеш!

Получих задача и заминах за Самтредиа. Според инструкцията от Самтредиа за Тифлис щеше да пътува неизвестен за мен човек. Не ми казаха нито името, нито фамилията му. По-късно се разбра, че бил Дата Туташхиа. Трябваше да проследя с кого ще се срещне на гарата и във влака, какво ще му кажат, какво ще говори той. В Тифлис Туташхиа трябваше да бъде посрещнат от брат си, млад човек, малко по-млад от мене. Ако братята тръгнат заедно, моята мисия можеше да се смята за завършена. Ако пък Дата напусне гарата сам, трябваше да продължа да го следя. Същевременно трябваше да го спася от евентуален арест — за тази цел бях снабден с необходимия документ.

В Самтредиа живееше чичо ми. Гостувах му един ден и получих цяла кошница подаръци, а освен това пълна чанта с провизии за из път. Кошницата и чантата бяха предвидени в операцията — трябваше да правя впечатление на човек, който току-що е гостувал на роднини. Началството ми знаеше, че имам чичо в Самтредиа и че оттам ще ме изпратят както трябва. Всичко беше съобразено и навярно тъкмо затова бях избран за тази операция.

Отидох на гарата и спрях на определеното място. Зрителната ми памет и сега е отлична, а на младини… да не говорим. Отдето и да се покажеше Дата Туташхиа, веднага бих го познал, тъй като преди заминаването моят началник ми показа някакъв шеф от най-висок ранг и каза: запомни го, приличат си като две капки вода! Познах Туташхиа още щом се появи. Веднага го познах. Още повече, че в същия момент към мен се приближи тамошният агент, каза паролата и ми го посочи. Ето го, предавам ти го. Туташхиа мина покрай нас и се запъти към ресторанта. Макар че беше октомври, бе топло като през лятото. Но и за този сезон Туташхиа бе облечен твърде леко — със сукнен панталон и фланела, на главата сванска шапка, беше обут с домашни плетени чорапи и меки чувяки. Под мишницата носеше някакъв вързоп. Влезе в ресторанта и повика келнера, а аз отидох при началника на гарата. Трябваше по възможност да получа място до Туташхиа.

Вмъкнах се с кошниците си в стаята на началника и ето ви пример до каква степен революционната краста бе овладяла всички и колко паразити се бяха развъдили в тоя прогнил строй. Началникът на гарата се мъдреше зад бюрото си. Обърна се, когато скръцна вратата, и без да погледне кой е влязъл, каза на някого във вътрешната стая, чиято врата бе разтворена зад гърба му:

— Чу ли, Бартломе, какъв номер са погодили пак ония кучи синове? Изкарали топове на Махатска и викат: „Стига сте правили митинги в тоя ваш Тифлис, че ще ви премажем като дървеници!“

— Явно царя вече много го стяга шапката — отзова се онзи от вътрешната стая. — Ленин пък казва, че самодържавието, царят и буржоазията няма да дадат нищо, чрез сила трябва да си вземем, каквото ни се полага. И Маркс казвал така. А ако не се откаже от престола, ще видим руския цар изправен до стената. Французите какво направиха с техните?!

— Че е така, така е, но нали чуваш какво разправят за Държавната дума[1]?

— Държавната дума е празна работа — намесих се в разговора аз. — В Държавната дума царят и приближените му ще сложат свои хора… — Докато казвах това, извадих удостоверението си на таен агент и го показах на началника на гарата. Клетникът пребледня като платно.

— Не те знам кой си и откъде си — чу се от вътрешната стая, — но Държавната дума не е чак толкова лошо нещо.

— Той е прав, прав е! — забърза да се застъпи за мене началникът на гарата, но веднага се сети, че е застанал на болшевишки позиции, и то пред един агент! И брадата на нещастника пак затрепери.

Махнах с ръка — не се плаши, друже — и шепнешком му обясних какво ми трябва. Той изскочи иззад бюрото и тръгна с мен и докато стигнем до вратата, от вътрешната стая се сипеха такива идеи и аргументи, че по ония времена би било голям късмет, ако привърженикът им бъдеше само заточен в Сибир.

Въпроса с билетите уредихме лесно. Взех седемнайсето място в трета класа. Деветнайсетото беше оставено настрана и началникът на гарата го сложи в касата за Дата Туташхиа. Когато той поиска билет за Тифлис, получи тъкмо това деветнайсето място. Изпратих телеграма, че пътувам с еди-кой си вагон, и продължих следенето.

Дата Туташхиа се настани в чакалнята съвсем сам, но не минаха и пет минути и при него седна някой. След десет-петнайсет минути край тях шумеше вече групичка пътници, които, разбира се, подхванаха безкрайни препирни за революцията. Говореха доста високо, но аз бях седнал далечко, не чувах всичко и затова взех багажа си и се преместих по-наблизо.

— Е, та какво казвал оня Санеблидзе или какъв беше? Не ви ли е говорил по селата, че заводите са за работниците, а земята — за селяните?

— Ами как иначе, за какво друго се говори сега?

— То се знае, говори. Вървете, казва, и конфискувайте именията на князете и дворяните!… А пък Кайхосро Цулукидзе от Намашеви има толкова земя! И каква земица! Хо-хо-хо!

— Вървете и я вземайте, какво чакате!

— Право е, право е! Трябва да им се вземе земята!

— Нека първо работниците вземат заводите, пък ние после.

— Защо пък по-напред работниците?

— Ами защото нямат никакъв имот и няма какво да губят. Добре, ще взема земята на Цулукидзе, ами ако утре пак той излезе отгоре? Имам шест десетини царевица — и тях ще ми вземе.

— Да видим руските мужици какво ще направят, па тогава и ние ще се дигнем.

— Както се казва, търпеливият печели.

— Тъй, тъй, братле, търпиш като вол цял живот, а къде ти е печалбата? Нещо не се вижда, а?

— Ами ония в Намашеви какво правят? Готови са да пипнат земята! Има си хас! Ама да им я даде някой наготово, па и да е хубава… Големи шмекери са.

— Къде ти вие, селяците, ще направите революция! Чакай, ако си нямаш работа…

Дата Туташхиа се вслушваше в този разговор, но не проронваше нито дума. Само веднъж се усмихна, когато някой каза:

— Ако ни кажеха по колко земя ще раздадат в Намашеви, щях да си помисля дали си струва да палим княжеските палати, или да почакаме. Ако дадат достатъчно, лично ще отида да подпаля княз Кайхосро Цулукидзе. На мене, селяка, днешното яйце ми е по-скъпо от утрешното агне!

— Ето затова не си потребен на революцията, защото имаш свое яйце — намесих се аз.

Камбанката удари два пъти: значи, влакът беше тръгнал от съседната гара. Всички се разбързаха и излязоха на перона.

След половин час ние с Дата Туташхиа седяхме един срещу друг. Във вагона се говореше само за революцията: кой къде и против кого държал реч — в Москва, в Тифлис или в други градове. Дрънкаха какво ли не, кой каквото му дойдеше, и било, и не било…

— Е, ами за свободата на словото какво се говори? — високо попита някой през две или три купета. И тогава всички загълчаха.

— А ти имаш ли какво да кажеш? Ако имаш, защо си траеш, драги?

— Какво значи: имаш или нямаш? Ако нещо не ти харесва, кажи си го направо и нека властта те изслуша. Мненията управляват света, мненията!

— Ти пък къде си видял такава власт, че да кажеш нещо, а тя да си направи труда да те слуша?

— А-у-у! Я какви ги плещи! Намеква за французите, за тяхната буржоазна революция, между другото. Мненията управлявали света — чуй го само какво му харесало.

— Че какво толкова? — Щом ще има свобода, ще изберем в правителството ония, които ще ни послушат и ще се грижат за нас.

— Трай, коньо! Ти ще го избереш, а той ще се намърда в Държавната дума, няма и да си спомни за тебе. Свобода на словото ще му се даде, дума да няма, само че ще се грижи за собствения си джоб и за собствената си кожа, а за твойта мизерия хич няма да го е еня.

— Ами! Ами! Като се учреди Държавната дума, ще ни дадат свобода! Как иначе ще се уреди всичко, умът не ми стига.

— Чакай си, ей сега ще ти поднесат свободата на тепсия, затекли са се.

— Свободата се добива с борба! — извиках аз. — Никой да не си прави илюзията, че ще му я дадат даром! — Погледнах към Дата.

— Не сте ли съгласен?

— Свободата, братко, всеки сам трябва да си я спечели — каза той.

— Как така? — намеси се съседът ни.

— Не закачай другите, не вреди никому, живей, както душата ти иска — отвърна Дата Туташхиа.

— Де да правеха всички така!… Ала откъде у тоя народ толкова акъл?! — обади се съседът от другата страна.

— Ако имаше такова правителство, че самото то да иска това и да подтиква народа… Тогава хората щяха да са по-умни — обади се някой от съседите.

— Социалната среда трябва да бъде друга — казах аз на Туташхиа.

— Истина е, трябва да бъде друга — съгласи се той, без да се колебае нито за миг.

— В правителството са се намърдали помешчици и капиталисти. Пет пари не дават за бедняците — чу се зад преградката.

— Интересно, ти кои искаш да са в правителството? — попита някой с кахетински акцент тъкмо над главата на Дата Туташхиа.

— Правителството трябва да е работническо-селско, от бедняците!

— Ха, ще мисли твоят бедняк за другите бедняци, как не.

— Ще мисли, че как иначе?

— Погледни богатия, домът му е пълна чаша, нищо не му пречи да помисли и за теб, ама не личи да се е разбързал. А пък беднякът и без туй си няма нищо, та на тебе ли ще ти бере грижата? Твоят бедняк, дето ще влезе в правителството, ще пипне, което му е подръка и което е по-хубаво и ще си го замъкне вкъщи. В своята къща, не в твоята! Додето мигнеш, той ще има и чин, и пари. А на тебе ще ти сложи — сам знаеш какво. — Кахетинецът се обърна гърбом и повече никой не го чу да се обади.

— Другари! По-добре ужасен край, отколкото безкраен ужас! Долу самодържавието!

— Че е така, така е, ама…

— Право казва, право!

— Ще падне царизмът, ще падне, как да не падне!

— Дяволите да ви вземат! Ще почакате да падне. Сам, доброволно! Тая вечер, като легне да спи, утре няма да се събуди!

Разговорът постепенно се раздели на малки ручейчета и пресъхна. Вагонът се успокои. Извадих чантата с яденето от самтредските роднини и поканих Дата Туташхиа да хапне заедно е мен. Към нас се присъединиха още двамина и чак до Зестафони пихме за революцията.

Впрочем тостовете ги вдигахме ние тримата — двамата ни спътници и аз, а Дата Туташхиа повече си мълчеше. Слаба усмивка или едва забележим жест — това беше цялото му отношение към нашите тостове, пък и то можеше да се тълкува двояко. Дали е съгласен, или не, не можеше да се разбере. Той каза, че го наричат Прокопий Чантуриа и през цялото време само веднъж се намеси в приказките ни. Това стана, когато от другия край на вагона някой се обади:

— Народите жадуват свобода! Руската империя е тюрма на народите! Тюрмата трябва да бъде взривена отвътре!

— Я го виж! — кимна Дата.

Погледнах. В коридора стърчеше един шишко, дебел като слон. Тялото му сякаш всеки миг можеше да сцепи дрехите, едва удържали напора на тлъстините. Панталоните едва стигаха до глезените му, ръкавите — до китките. На едното му бедро шевът се беше разпрал и беше небрежно тропосан очевидно с първия конец, който му бе попаднал подръка.

— Ето какво става със селячеството, братко Роберт — заговори Дата. — Потребностите му са нараснали, апетитът му е — да пази бог! — а хлябът и имотът са си толкова, колкото и по-рано. А права, както преди — никакви. Когато селянинът говори за свобода, той под свобода разбира земя. Революция, преврат, разтърсване на основите — за него всичко това е хляб и чорба, за нищо друго не помисля. Сега, представи си, че на тоя затлъстял селянин му ушият нови дрехи, хубави и по мярка, ще стане ли той като човек и гражданин по-добър? Там е цялата работа. Аз самият бих подпалил къщата на тоя Кайхосро Цулукидзе, ако знаех, че от това някой ще стане по-добър.

Минахме Зестафони в три часа през нощта и никой от нас не се събуди. Яденето не беше лошо и ние се налапахме така, че преди да пристигнем в Тифлис, едва успяхме да се умием, макар че имахме голямо закъснение.

Влакът влезе в плътен кордон от войници. Униформени и цивилни полицаи сновяха по перона, проверяваха документите на всички. Подозрителните биваха отвеждани настрана, където скоро се събра внушителна група. Дата Туташхиа бе посрещнат от малкия си брат. Аз — от колегата-агент. Бързо се разбрахме какво да правим. Ако Туташхиа не тръгне с брат си, а кривне на друга страна, трябва да се лепна за него като човек, с когото е пътувал заедно. Ако той се откъсне от мене, преследването ще бъде продължено от трети агент. Той се въртеше наблизо, сред тълпата. Но всичко се разви така, че нито един от участниците в тази операция нямаше възможност да избира.

Изскочих от вагона заедно с Дата Туташхиа. Вторият агент вече ме чакаше на перона, прегърна ме като роднина и пое кошницата и чантата. Едва сварих да запозная Туташхиа с агента, уж мой чичо, когато се появи братът на Туташхиа. Обикновен гимназист, най-много да беше в седми клас. Туташхиа ни запозна с брат си. Време беше вече да тръгваме към изхода, но Туташхиа стоеше като закован и внимателно оглеждаше всичко, което ставаше наоколо.

— Какво става тук? — попита той.

— Кучетата се шляят — каза „чичо“ ми.

— Из целия град е така, навсякъде има вълнения — потвърди думите на „чичо“ малкият брат на Туташхиа. — Дай да го нося — каза той и протегна ръка към пакета, който Туташхиа стискаше под мишница.

— Не ми пречи — каза Туташхиа и впери любопитен поглед в тримата полицаи, които в този момент се приближаваха към нас.

— Следвайте ни! — заповяда един от полицаите, напълно сигурен, че ще се подчиним безпрекословно и се обърна с гръб към нас.

„Чичо“ задърдори, че не бива така, че в нищо не сме се провинили, но полицаите бяха непреклонни и като го стиснаха за лактите, го повлякоха насила. Братът на Туташхиа се хвърли между тях, като се опитваше да закрие „чичо“. Чули шума, дотичаха войници. Докоснах Туташхиа за лакътя и му показах с очи, че не би било лошо да се омитаме. Той не възрази и ние се запътихме в обратна посока. Влакът все още беше обграден и не можеше да се мисли за измъкване от кордона. Без да му мисля много, шмугнах се в един празен вагон. Дата Туташхиа се намъкна след мене.

Създалото се положение бе крайно любопитно. Ние с „чичото“ действувахме строго по инструкцията и всичките ни постъпки бяха оправдани. Малкият брат на Туташхиа, действувайки по първа подбуда, неволно се намеси в работата. Туташхиа, разбира се, би предпочел да се скрие, но когато по-малкият брат се застъпва за по-големия, то и големият трябва да се застъпи за малкия, толкова повече, че пред очите на Дата полицаите извиха ръцете на брат му и го повлякоха. Тъкмо това възбуди съмнението ми. Ако Туташхиа е в нормални отношения с полицията, защо трябваше да бъде следен? И чудно ли е в такъв случай, че иска да се измъкне, без да вдига шум…

— Какво ще им направят сега? — Дата, разбира се, се безпокоеше за съдбата на брат си.

— Търсят някого, може би дори не едного. Всички подозрителни и оказали съпротива ще бъдат отведени в полицията. В града е обявено военно положение. Навярно някои ще бъдат и съдени.

— На твоя чичо и на брат ми нищо не могат да им направят — каза Дата. — Сигурен съм, но хайде, нека да видим.

Притиснати до стената, предпазливо надникнахме през прозореца и в този момент мравки полазиха по кожата ми. Моята тайна можеше всеки миг да излезе на бял свят. Тъкмо така стана. От групата на задържаните, плътно обградена от войници, извеждаха по двама-трима, всекиго щателно обискирваха и проверяваха документите му. Пуснаха почти всички, а задържаните отвеждаха настрана и ги караха да седнат направо на земята. Наблизо се навърташе третият ни агент. Той ни търсеше, тъй като в суматохата ни бе изпуснал от очи и не бе забелязал кога сме се шмугнали в празния вагон. Нямаше никакви основания да се безпокои, тъй като с обекта на преследването, тоест с Дата Туташхиа, бе изчезнал и агентът, тоест аз. Все пак нашата участ го безпокоеше и той час по час се озърташе наоколо. Впрочем имаше и друга грижа: полицаите бяха спипали моя „чичо“ и брата на Туташхиа и те трябваше да бъдат освободени. Първия етап от ролята си осъществи правилно — стоеше и чакаше да види какво ще направят полицаите. Може би ще пуснат и двамата? Тогава нямаше смисъл да отива при офицера, който ръководеше операцията, да се открива и по такъв начин да нарушава правилата на конспирацията. Ако си говорим истината, той и втория етап изпълни правилно; нима можеше да му мине през ума, че Дата Туташхиа ще наблюдава всичко това като на длан? Изведоха заедно „чичото“ и брата на Туташхиа и войниците веднага ги познаха — същите, които се съпротивляваха. Бързо ги опипаха — не намериха у тях оръжие и все пак ги откараха при малобройната група на най-подозрителните. Третият агент се помая още малко, приближи се до офицера, който ръководеше операцията, и му показа документите си. Офицерът лично изведе моя „чичо“ и провери документите му. Поговориха малко и повикаха брата на Дата Туташхиа. Попитаха го нещо, той им отговори и тримата тръгнаха към изхода.

Дата Туташхиа внимателно и весело ме погледна. Аз дори не мигнах.

— Тоя тип, изглежда, познава чичо ми.

— Изглежда, го познава — съгласи се Туташхиа.

Оставаше да дочакаме края на тази бъркотия. Всеки си мислеше своето, но навярно и двамата мислехме за едно и също. Бях разобличен, но реших по никакъв начин да не потвърждавам догадката на Туташхиа, дори ако той се опита да направи това. Полицаите вече си бяха свършили работата, а аз сега какво трябваше да правя? Да се разделя ли с него? Нямах право. Да му призная всичко и да вървя след него, докато той самият не поиска да се раздели с мен? Но да му се откривам, също нямах право.

Ех, че си изпати тогава баща ми! С хубави думички го споменавах в тия минути!

Аз, разобличеният полицейски агент, трябваше сега да треперя от страх пред Дата Туташхиа. Но, чудна работа! — нищо подобно на страх не изпитвах. Нещо ми подсказваше, че този човек няма да ми стори зло. Но какво мислеше Дата Туташхиа, какво смяташе да прави? Този въпрос не ми даваше мира в момента. И изведнъж влакът се люшна и ни помъкна към Молоканския пазар. Блокадата вече се вдигаше, но все пак ни беше приятно, че сме се отървали от войниците.

Когато вагонът ни се изравни с улица Мазутна, влакът спря. Огледахме двете страни на пътя и като не забелязахме нищо подозрително, скочихме от вагона.

— Какво ще правим сега, чичо Прокопий? — попитах аз. — Ще намерите ли сам адреса, или да ви изпратя? — осмелих се да добавя, когато спътникът ми по вагон ме изгледа от главата до петите.

Дата Туташхиа измъкна часовника си, дълго разглежда циферблата и като ме погледна още веднъж, каза:

— Искам да се поразходя из града, да видя какво става, какво е положението. Ако бързаш, братле, върви сам. Ще намеря пътя.

— Ами, за никъде не бързам.

— Е, щом не бързаш, ще се разхождаме заедно. Виждаш ли какво излиза — имаме нужда един от друг. Така ли е? — Той се усмихна лукаво и ми стана ясно, че цялата ми конспирация е напълно и безнадеждно провалена.

— Ако прескочим тази стена, ще излезем на Черкезовска, в града — казах аз.

— Хайде тогава!

Да се прекачим на това място беше рисковано — тъкмо на ъгъла на Черкезовска и Мазутна можеше да има казашки или полицейски патрул и непременно щяха да ни заловят. Спомних си, че малко по-нататък, към Чугурети, между тази стена и къщите имаше много дълъг, тесен проход. Този проход представляваше верига от мънички дворчета, долепени до стената. Тръгнахме нататък.

— Ето тук, чичо Прокопий — казах аз. — Тук не е толкова опасно.

— Щом казваш, тук да е — каза той и долепи ухо до стената. — Там е нещо неспокойно.

Вслушах се и аз.

Иззад стената наистина долиташе глух шум.

Като гущер Дата Туташхиа се изкатери по високата ограда от гладък камък, а имаше вече четиридесет години. Вдигнал глава нагоре, аз го наблюдавах с възхищение и завист. Той възседна стената, доста дълго се взира надолу, най-после се наведе, протегна ръка и измъкна горе и мене.

В дворчетата зад стената се бяха насъбрали стотина души. Стояха на малки групички, подхвърляха си по някоя дума и явно спореха за нещо. Откъм Черкезовска непрекъснато прииждаха още хора. Мнозина държаха под мишница навити плакати. Някои ги бяха опрели на стената.

Седнахме на оградата. Вляво от нас една групичка бе наобиколила светлокос мъж на около тридесет години. Той извади часовник, недоволно поклати глава и каза:

— Да помолим хората да дойдат насам.

Неколцина от групичката моментално се шмугнаха сред тълпата, като викаха всички при светлокосия.

Когато наоколо се събра доста голяма тълпа, светлокосият много тихо каза, че във военната катедрала на Головински проспект са се събрали черносотници, предимно от сектата на архангел Михаил. Точно на обед смятали да започнат манифестация. Отпред щяло да върви духовенството. Полицията и монархистите се надявали, че манифестацията ще засвидетелствува верността на населението от Тифлис и целия Кавказ към царския режим.

— Щом царят и сатрапите му толкова им харесват, нека им се обясняват в любов, защо да им пречим? А нас да ни оставят на мира, и толкоз — какво по-хубаво от това? — извика някой от тълпата. Но веднага го прекъснаха няколко гласа:

— Не дрънкай щуротии! Мълчи по-добре!

— Не са щуротии. Това е провокация. Искат да ни откъснат от руския пролетариат! Разколници!

— Внимание, другари, продължавам! — изкрещя светлокосият. — Представителите на работническата класа и всички революционно настроени слоеве от Нахаловка, Навтлуга, Ортачала, Дидубе, Мтацминда трябва да се съберат в Александровия парк.

— А ще ни пуснат ли?

— Ха-ха! Ей сега ще ти пратят файтон. С файтон ще отидеш!

— Ще пробием, ще минем.

— Нищо не им пречи да блокират и Александровия парк.

— Нека го блокират!

— Внимание, другари, внимание! Имаме малко време — стараеше се да ги умири светлокосият оратор. — Ще излезем заедно от Александровия парк и ще покажем на самодържавието, че краят му наближава. Разбира се, черносотниците ще се опитат, да ни разгонят с помощта на полицията и войската. В отговор ние трябва да покажем на царизма и на тези убийци, упоени от религията и водката, че революционната работническа класа селячеството и всички угнетени народи от Руската империя са здраво сплотени и е невъзможно да бъдат победени! Другари! Революцията твърдо знае какво иска и към какво се стреми. Ние трябва да издигнем лозунги, изразяващи исканията на трудещите се маси…

— Трябва да ги видим тия лозунги! Дай лозунгите!

— Защо да гледаме… Не си ли виждал?

— Трябва, драги, трябва! За някой лозунг може направо на бесилката да те окачат!

Какво настана тогава!… Страхът се изпари, предпазливостта изчезна, полицията и казаците сякаш не съществуваха на света! Всички пак се разделиха на групички, крещяха, спореха, прекъсваха се един друг, отчаяно жестикулираха и едва не се нахвърлиха с юмруци един върху друг. Светлокосият оратор и още неколцина негови приятели се хвърлиха да успокояват народа и се опитваха да въведат ред, но напразно, докато някакъв възрастен господин, улучвайки неочаквана пауза, не извика:

— Другари! Къде ви е революционната съзнателност? — и без да дочака отговор, предложи: — Имаме на разположение още час. Щом като е необходимо, ще обменим мнения, но спокойно и организирано. Предлагам да дадем думата на петима оратори. По пет минути на всеки. Съгласни, ли сте?

— Правилно! Добре! Съгласни сме! — завикаха от различни страни.

Светлокосият се почеса по тила.

— Добре, но при едно условие. Нека всеки обяви лозунгите, с които иска да манифестира! И спокойно, без викане и дискусии. Кой иска думата?

Докато първият оратор се промъкваше към балкона, отдето трябваше да се говори, Дата Туташхиа каза:

— Ако те се биеха срещу царя и неговия строй така, както се бият помежду си, всички отдавна да са забравили, че е имало цар!

— Ние, другари, ще манифестираме с лозунга: „Хляб, земя и осемчасов работен ден!“ — извика от балкона първият оратор.

— Как не! Щом разгърнеш лозунга си, и веднага ще ти дадат печено агне. Надявай се да ти го поднесат на тепсия.

— Кога тия ще престанат да дрънчат ядене?

— Защо искате само хляб? Пишете, че искате и вино. След осемчасовия работен ден ще имате сума свободно време. Яж, пий и спи, на подарена земя защо да не поспиш?

Старецът, който бе предложил на всички да се изкажат, застана до светлокосия:

— По-спокойно, другари! Тихо! Няма нищо смешно! Хлябът управлява света!

Веднага го прекъснаха:

— Другари! Влачат ни назад, към първия етап на революцията, към изходните позиции!

— Революцията трябва да се задълбочава, да се развива!

— Абе остави ги да просят! Може пък царят да им подхвърли хлебец, отде да знаеш.

— Царят нищо няма да ни даде доброволно! — забоботи отдолу един педя човечец, но явно с необикновено мощни гласни струни. Трябва със сила да изтръгнем от царизма правомощната Държавна дума, която с подкрепата на широките трудещи се маси ще учреди демократичен строй в Русия. „Да живее Общоруската демократична република!“ — това е нашият лозунг.

— Изгаряте от нетърпение, щом изскочите от устата на самодържавната монархия, да паднете направо в шкембето на буржоазната демокрация? — високо запита онзи, който бе обявил лозунга: „Хляб, земя, осемчасов работен ден!“

— Я млъкни, моля ти се! Вашето място е пред църковния вход, а не на барикадата. Стойте си там с протегнати ръце!

— Регламента! Регламента! — чу се сред тълпата и по стълбата се заизкачва третият оратор.

— „Право на самоопределение и национална независимост!“ с този лозунг ще излезем на Головинския проспект.

— Нещо друго да искате?! Национална независимост! И то при нашата икономическа изостаналост?! — възмути се притежателят на мощните гласни струни, който искаше установяване на Общоруска демократична република. Че ние нямаме дори и своя буржоазия, да не говорим за развита икономика, без която независимостта е нула!

— Стига! Стига!

— Кой друг има лозунги? — прикани светлокосият.

Докато траеше този митинг или събрание — не зная как да го нарека, — навътре в тълпата съвсем обособено стоеше групичка от десетина души. Те мълчаха, не се намесваха в споровете и много внимателно наблюдаваха всичко, което ставаше около тях. Когато светлокосият отправи към тълпата последната покана и слезе от балкона, от тази група се отдели един човек и като се изкачи на балкона, каза спокойно:

— „Всеобщо въоръжено въстание!“, „Да живее диктатурата на пролетариата!“, „Всички на барикадите!“ Само тези лозунги могат да донесат победа на угнетените народи и експлоатираните класи. Аз свърших.

— Вашите лозунги са правилни, но Русия още не е готова за всеобщо и едновременно въстание. Несъгласуваните действия на отделните отряди на пролетариата и другите революционни класи, ще бъдат лесно парирани от царските сатрапи. Другари, вие фактически призовавате масите към безсмислено, неоправдано кръвопролитие!…

— Кръвта, пролята днес, е залог за победа в бъдещите боеве!

— Кръвта, пролята за справедливо дело, няма да отиде напразно!

— Надявайте се, надявайте се!

— Абе на мирна демонстрация ли отиваме или на клане?!

— Ха, въоръжено въстание с голи ръце, само с лозунги — да се е чуло и видяло такова нещо?

— Достраша ли ви, ренегати?!

— Кои са ренегати? Я се погледнете! Вие тласкате народа към демонстрация, която ще провокира…

Вдигна се такъв шум, че вече не можеше да се чуе нито дума, толкова повече, че никой никого не слушаше, а взаимната ожесточеност се бе усилила до такава степен, че всеки, който се опитваше да успокои страстите, биваше приеман за кръвен враг на всяка от враждуващите страни.

Дата Туташхиа се наведе и закрещя в ухото ми:

— Слушай, аз зная всичките им лозунги наизуст, та те ли да не си ги знаят!… Какво имат да делят, защо се карат да ги пита човек? Никой от тях няма сили да поведе другите след себе си! Нямат водач. А водач е нужен винаги. Нищо, ще се побият, ще побеснуват, ще си изпогризат гърлата, някои от тях все ще имат полза от тоя бой и като укрепнат и наберат сили, работата ще потръгне.

— Ние тръгваме! — заяви притежателят на мощните гласни струни и се отправи към улица Черкезовска, последван от десетина-дванайсет души.

— Нека вървят, няма да им се молим!

— И ние тръгваме! Другари, след мен! — закрещя старецът, който бе предложил на всички да се изкажат и бе казал, че „хлябът управлява света“.

След стареца тръгнаха двайсетина души.

По време на тази суматоха се случи нещо съвсем неочаквано. Откъм онази страна, отдето се бяхме промъкнали, някой цапардоса Дата Туташхиа с нагайка, и то така силно, че той извика. Пък и как да не извика, когато само от свистенето на нагайката можеше на човека да му се пукне тъпанчето. Замахваха пак, но Дата Туташхиа бързо се наведе и скочи долу. Като се обърнах, видях четирима казаци и скочих след него. Едва стъпих на земята и откъм Черкезовска се разнесе пронизително изсвирване и викове: „Казаци! Казаци!“ Напусналите митинга, които вече бяха стигнали до завоя на Черкезовска, се обърнаха и побягнаха назад. Веднага след тях в Мазутна се втурнаха петима казаци на коне и свистенето на нагайките им преряза въздуха. За онова, което се случи после, си струва да се разкаже по-подробно.

Мазутна — вие сте кореняк тифлисец и трябва да знаете — е улица само на думи, а всъщност е сляпа уличка, единият й край опира в оградата, дето върви покрай железопътната линия. Когато казаците се втурнаха в пресечката и подгониха пред себе си ония, които от митинга вече излизаха на Черкезовска, останалите, стълпени в дворчетата и дошли само от любопитство да позяпат демонстрацията, се изсипаха в уличката и гонени от конете, се намериха притиснати до стената. По-пъргавите се покатериха на оградата, но като видяха, че има казаци и от другата страна, наскачаха обратно на земята, както ние с Туташхиа. Нямаше смисъл да се промъкваме през казашката верига, за да излезем на Черкезовска, тъй като оттам се задаваше пеша полиция. В тия минути положението изглеждаше безизходно. Свистяха и звънко удряха нагайките, разиграли се по гърбовете и главите на хората, притиснати към оградата. Ние с Дата също си изпатихме, и то така, че лицето на Дата се изкриви от болка и той дори стисна вързопа, който носеше под мишница. Тогава нямаше време за наблюдения, размишления и изводи, но все пак ми се стори, че първоначалното ми подозрение е вярно — във вързопа имаше оръжие. Ала той не го измъкваше. Ако някой от наша страна изстреляше поне един куршум, казаците щяха да пречукат всички ни като зайци. След тези мрачни минути, когато положението изглеждаше безизходно, се случи онова, което става обикновено с буен планински поток, усмирен от мощна дига — някъде ще пробие преградата, ще изрови ново корито и ще изскочи на свобода. Вече споменах, че между оградата и къщите имаше тесен проход — редица от дворчета, в най-близкото от които бе се състоял митингът на онези, които се готвеха да излязат на демонстрация. Тълпата се юрна към този проход и като заобиколи последния казак заедно с коня му, нахлу в дворчетата, свърломи, погълна онези, които току-що си деряха гърлата в спорове, и като лавина, с писъци, клетви и град от камъни и от всичко друго, което намираше по пътя си, се устреми към Чигурети. Увлякоха и нас, някъде в опашката на потока. Ние тичахме заедно с другите и като всички и аз сграбчвах камъни и парчета от тухли, които не се намираха много, и ги хвърлях по казаците. Онези, които останаха в дворчетата, отказали се от демонстрацията, сега тичаха пред всички, начело на лавината. Като стигнаха до първата пресечка, по която можеше да се излезе на Черкезовска, те за минута забавиха своя бяг, тъй като Черкезовска беше преградена от войници, но пак се устремиха по-напред, направо — покрай железопътната линия, — друг път нямаше. На опашката беше онази малка група, която бе издигнала лозунги за всеобщо въоръжено въстание и зовеше всички на барикадите. Като хора невъоръжени, излезли на демонстрация с голи ръце, те се държаха храбро. Ако не бяха те, казаците щяха да ни стъпчат. Настигнах Дата Туташхиа, който заедно с всички бягаше в тръс. Като ме видя, той се усмихна:

— Не тичаме лошо, братле, хич не тичаме лошо. Виж колко лесно било да се забъркаш в такава работа… Колко лесно!

— За каква работа говориш? — В мен бушуваше злоба.

— За революцията, братле, за революцията.

— Ама и тия кучи синове не изостават от нас! Докога ще ни гонят по петите?

— Казват, че крадеца хем водата го носела, хем пътят му оттам минавал — весело се усмихна Дата Туташхиа. — Ако издържим още десет минути с такова темпо, ще стигнем тъкмо до Александровия парк.

И наистина по някакъв непонятен начин се случи така, че колкото повече тичахме, толкова повече наближавахме онова място, откъдето демонстрантите трябваше да напредват с борба и жертви. Войниците и полицията бяха заградили всички пътища, освен онези, които водеха към Воронцовия площад, тоест към Александровия парк.

Стигнахме до края на оградата. Казаците, които ни изтикваха от линията, кой знае защо, внимаваха никой да не се промъкне наляво, нагоре към Сванетисубани. Продължаваха да ни следват по петите и да ни шибат с нагайките. Достигнахме до върха на Чигурети и тогава се разбра, че една от улиците, които се спускаха към Воронцовия площад, не е блокирана от войници. Първите свиха по нея, останалите — след тях и ето че се намерихме на Гончарна. А казаците все напираха и напираха. Прекосихме пътищата, по които бяха минали конните полицаи, преминахме като вихър през Воронцовия площад, пробягахме моста и на Мадатовия остров ариергардът извика: „Казаците се махнаха! Отидоха си!“

Огледах се. Казаците наистина бяха останали от другата страна на моста и оттам гледаха към нас. Погледнах към Александровия парк и дъхът ми спря: море от народ, а над него червени знамена, лозунги, плакати. Изглежда и казаците се бяха изплашили от тази многохилядна тълпа. Нямаше нито команди, нито призиви, но хората бяха разгънали плакати — някои искаха хляб, други призоваваха на барикадите. Стана така, че казаците с нагайките си ни бяха докарали тук от Мазутна и ние точно навреме успяхме да се присъединим към народа, който се бе събрал в уговорения час в Александровия парк.

Ние с Дата Туташхиа спряхме да си починем до аптеката. Наоколо нямаше нито един полицай, нито един войник. Народът, който бе излязъл на демонстрация, се изкачваше нагоре в Александровия парк и улицата остана безлюдна и спокойна, каквато бива рано сутрин, преди да излязат метачите.

— Да отидем да видим какво става там горе, а? — повика ме Дата Туташхиа и ние бавно се заизкачвахме към Головинския проспект.

Няколко пъти забързвах напред, но отново забавях крачка, защото Дата Туташхиа определяше темпо, което целеше да ни възвърне нормалното дишане. А аз бях под впечатлението от нашето бягане, от тропота на казашките коне; този ритъм още пулсираше в мен и Барятина улица, опустяла, безлюдна, безжизнено-каменна, ме потискаше. Дата Туташхиа не бързаше, а аз изгарях от нетърпение да видя какво ще стане горе.

— Да вървим по-бързо, чичо Прокопий! — казах аз.

— Не трябва да бързаме.

— Защо?

— Защото, когато всички около теб бързат, сноват насам-натам и това бързане, тая блъсканица повлече и тебе, тогава си загубен — вече не можеш да разбереш какво става около теб. Когато препускаш, не виждаш нищо, освен ушите на коня си. Но слезеш ли, ще видиш целия кон такъв, какъвто е. Право ли казвам?

— Да — съгласих се аз. Не бяхме изминали и двайсетина крачки и почувствувах, че спокойствието ми се възвръща и отново си помислих, че полицията сама ни беше докарала до Александровия парк.

— Чудна работа все пак — казах аз смаян. — Как отгатна, чичо Прокопий, че ще се намерим в Александровия парк?

— Че аз нищо не съм отгатвал. Просто се пошегувах, а то така стана. И аз самият не мога да си го обясня.

— А може би нарочно ни докараха дотука? — дойде ми наум. — Дали не е някаква провокация, и то голяма?

— Не прилича на провокация… Пък й какво значение има това, друже Роберт? Този свят е прогнил до такава степен, че каквото щеш да направиш, всичко се обръща против него. Представи си, че си наместник. Какво щеше да направиш, тук и в този момент, когато всеки миг може да започне суматоха?

— Ясно е какво трябва да се направи. Ще хвърля полиция, ще докарам войници, а черносотниците ще разгонят демонстрацията. Разбира се, ще има много убити и ранени, арестувани и изпратени в Сибир…

— Е, и какво ще излезе от това в края на краищата?… Ще ти кажа какво. Народът ще намрази още повече правителството, само че ще стане по-хитър и друг път ще постъпва по-умно. В края на краищата царят и неговото правителство ще загубят играта. Да допуснем сега, че народът успее да разгроми черносотниците и полицията. От това той ще стане по-смел, по-решителен и ще си каже: „Победата зависи от мен!“ А щом народът повярва, че е в състояние да победи — край, вече нищо не може да го спре. Значи, царят пак ще загуби. Такива ми ти работи, господине. Сега си представи, че си цар и със сила нищо не можеш да направиш. Как ще постъпиш?

— Бих им дал Държавната дума. Да си правят избори и да се надлъгват.

— Ако народът си я избере тази твоя глупава Дума или както щеш я наречи и всеки започне да дрънка, каквото му дойде наум, то минала-неминала година и истината за царя и царизма ще се разпространи сред народа. Тогава ти, царят, какво ще правиш? Ти, разобличеният цар, комуто са измъкнали и калта изпод ноктите? Виждаш ли, и така не върви…

— Ами че няма да им давам Думата, тяхната кожа!

— Добре, няма да учредиш Дума. Тогава как ще успокоиш народа? А не го ли успокоиш — амин… Дори да допуснем, че правителството успее да потуши всички тези митинги, демонстрации и въстания. Е, и какво? Политическите водачи ще се поучат от грешките. Народът, притихнал до време, ще намери момент отново да удари царя и тогава отиде, та се не видя и ти, царят, и цялото ти царство. На умиращия, братко Роберт, нищо не може да му помогне, освен причастието и вощеницата. Почти бяхме изкачили Барятина и вече се канехме да свърнем по Головинския проспект, когато аз просто не можах да се сдържа и зададох на Дата Туташхиа един въпрос:

— Ами какво би направил ти, чичо Прокопий? Какво щеше да измислиш?

— На мястото на царя ли? Бих се отрекъл от престола, ако, разбира се, мога да надвия себе си. Бих заминал в чужбина да си живуркам там някъде… Но всичко това са шеги…

— А на мястото на народа?

— Бих правил това, което прави народът. Само че бих почакал малко.

— Че какво ще чакаш?

— Водач. Такъв, който да надвие всички други водачи, да е най-справедлив и да обещае повече от другите.

— Е, и какво? Би ли тръгнал ти след такъв водач?

— Народът ще тръгне. След такъв винаги тръгва.

— А ти самият? — Ти, чичо Прокопий, щеше ли да тръгнеш? Това ме интересува.

— Да, но при две условия. Трябва да се убедя, че този, който ще смете старото, няма да го повтори. За да не постъпят с народа като със заклано пиле: не е за печене, ама бульонът ще стане един път. А възможно ли е това? Да се създаде нещо съвсем ново, ще ти кажа аз, е дяволски трудно, пък и нужно ли е да се създава? Кой знае. А сега второто и главното. Помниш ли, във вагона някой каза: „Мненията управляват света“, а пък в Мазутна друг заяви: „Хлябът управлява света.“ Ако питаш мен, аз ще ти кажа: „Завистта и алчността управляват света.“ Ние, хората, сме още много лоши, много долни, затова става така. Нека се намери такъв, който да ме убеди: ще отхвърлим старото, ще построим новото и това ново ще направи човека по-добър — тогава и аз самият ще тръгна след него и ще му свърша работа поне колкото всеки друг, а може би и по-добра.

Головинският проспект беше натъпкан с народ. Очевидно много хора знаеха, че се готви манифестация. Бяха излезли уж да се поразходят, спираха се с познати, приказваха си, размотаваха се. Но на всеки десет-петнайсет крачки стърчеше полицай и в ушите ни кънтеше тропотът на казашките коне по паважа.

Спряхме до хотела, когато някой извика:

— Идат!

Дата Туташхиа измъкна часовника си, погледна го и започна да се взира в тълпата, сякаш търсеше някого в нея.

Първо се показа духовенството, понесло пред себе си огромна икона с образа на архангел Михаил. Зад иконата се виждаше портретът на Николай II, по-нататък още икони, хоругви и море от хора. Шествието зави към операта, бавно се приближи към Александровия парк, но демонстрантите, събрани в парка, стояха неподвижно и мълчаливо, сякаш очакваха нещо. От двете страни на шествието се точеха казашки редици. Манифестантите престъпваха с тежки, бавни крачки и пееха „Боже, царя пази!“. Над тях също се люшкаха призиви: „За царя и отечеството!“, „Долу бунтовниците!“, „Вяра, надежда, любов!“ и все в този дух. Някои бяха излезли семейно, с деца на раменете.

Изравниха се с нас.

— Усещаш ли как вони? — попита Дата Туташхиа.

Въздухът бе пропит от мирис на тамян, водка и конска пот. Начело на манифестацията вървяха черковни певци с гласове, шлифовани в хоровете на катедралата. Пеенето им звучеше внушително, но в средата и на опашката на манифестацията пееха разпокъсано и нестройно. На един му изневеряваше гласът, на друг слухът, и от всичко това излизаше такъв рев, та човек имаше чувството, че всеки миг ще връхлети нов потоп, а тази огромна тълпа в предчувствие за близкия край надава предсмъртен вой. Черковният хор замлъкна; в средата на тълпата изпищя хармоника, неколцина души започнаха да играят, но онези отпред запяха отново и на танцьорите бе наредено да престанат.

И пак рев.

Отминаха хотела. Казашките коне, които завършваха шествието, изхвърлиха куп тор току под носовете ни. И тогава от Александровия парк потеглиха демонстрантите. Очаквах, че и те ще тръгнат към операта. Но се излъгах. Те разгърнаха лозунгите си, завиха наляво и се отправиха в противоположна посока, към двореца на наместника. Това беше съвсем неочаквано. Черносотниците под конвой от казаци вървяха нагоре по проспекта, а демонстрантите се точеха на обратната страна. Като че всичко беше наред; манифестантите искаха да изкажат чувствата си пред градското население, а демонстрантите — да изложат исканията си пред наместника, като върховен представител на властта. И все пак този обрат озадачи не само мен, но и черносотниците. Манифестантите спряха и се обърнаха с лице към демонстрантите. А от Александровия парк прииждаше непрекъснат, мощен човешки поток.

До нас спря една млада двойка. Той беше грузинец, а тя рускиня. И те като нас внимателно наблюдаваха всичко, което ставаше:

— Виж ги, виж! — извика юношата на спътницата си.

Вдигнали раса, към опашката на манифестацията притичаха неколцина запъхтени попове и изумени се втренчиха в последните демонстранти, които излизаха от Александровия парк. Манифестантите тъпчеха съвършено объркани, а никакви разпоредби не се чуваха.

— Къде сте тръгнали, антихристи? — зави един поп и в този миг от различни страни завикаха:

— Удри ги! Удри!

Манифестантите хукнаха към демонстрантите и се нахвърлиха върху тях.

Поповете се опитаха да удържат паството си, но напиращата отзад маса катурна собствените си първи редове, помитайки заедно с тях и нещастните попове, премина по живите тела и с ожесточение се нахвърли върху ариергарда на демонстрацията.

Разгоря се истински бой. Демонстрантите носеха камъни и буци и още в първите секунди физиономиите на мнозина черносотници бяха разкървавени. Но те моментално вдигнаха камъните, хвърлени по тях, и със същия успех ги използуваха срещу демонстрантите. Артилерийската подготовка завърши и двете страни се впуснаха в ръкопашен бой. Битката беше отчаяна. Казаците, войниците и полицията засега не се намесваха, защото демонстрантите, макар и с бой, отстъпваха назад — към двореца на наместника. На пръв поглед манифестантите надвиваха и блюстителите на реда много-много не се вълнуваха. А в това време демонстрантите, изтласкани от манифестантите към двореца на наместника и по такъв начин постигнали целта си, спряха и разгънаха лозунгите си под носа на наместника. Те останаха там една-две минути и тогава едновременно от различни страни се чу пушечна стрелба и изведнъж от Ермоловска, от портите на двореца, откъм Ереванския площад върху демонстрантите връхлетя казашка конница, а след нея и войници. Покажи ми дебелия край, че да ти покажа как се бяга… Хем никой не се готвеше да нахлува в двореца на наместника, хората бяха дошли на демонстрация, спряха под прозорците на двореца, разгърнаха плакатите си, постояха малко, и толкоз!… Та нямаше да стоят, докато цар Николай от Петербург изпрати телеграма, че се отказва от престола!

— Бягайте, другари! — И за някакви си двайсетина секунди площадът пред двореца опустя. Някои тичаха към заложната къща, други свиха към Калоубанската църква и хукнаха към пазара. Но основната маса започна да се придвижва обратно към Александровия парк. Ала от движение до движение има разлика. Огромната маса като мощна лавина се вряза в своя ариергард, който през това време се сражаваше с черносотниците. Които не бяха смачкани, отстъпиха заедно с цялата лавина назад, към портите на Александровия парк. След минута на Головинския проспект останаха само черносотници и неколцина зяпльовци, ако не се броят полицията, казаците и войниците. Повтори се онова, което днес вече бях наблюдавал. Силата, призвана да провали демонстрацията, действуваше в нейна полза. Демонстрантите бяха отблъснати към двореца на наместника. Като издигнаха и показаха лозунгите си, демонстрантите се разбягаха, а черносотниците, кой знае защо, тържествуваха — дадохме им да разберат! Те се разхождаха по проспекта поединично и на групи, с глупашки победен израз на лицата, надуваха се като пуяци и се заяждаха с минувачите — да не си случайно демонстрант, а?

Някой си оправяше сметките с някого, друг се оправдаваше, трети ругаеше.

За младата двойка до нас се лепнаха трима черносотници: „Вие кои сте? Какво стърчите тука!“

— А вас какво ви засяга? Където искаме, там ще стоим! — отвърна на руски младежът. Звънна шамар, той се олюля и в отговор замахна. Счепкаха се, други се втурнаха да ги разтървават. Двама черносотници измъкнаха щикове с къси дръжки. Онзи, който бе ударил младежа, изглежда, беше с жена си. Тя се промъкна към спътницата на младежа и я удари по лицето. Госпожицата заплака, закрещя и увисна на ръката му, като го молеше да си вървят. Той я послуша, отскубна се с помощта на онези, които ги разтърваваха, и двамата бързо си тръгнаха. Другите се опитаха да ги настигнат и да довършат разправата, но младежът и неговата спътница побързаха да се скрият в най-близкия вход, а после си отидоха и онези, които ги разтърваваха. Жената на черносотника го отведе и с това като че свърши всичко. Двамата, които бяха измъкнали щиковете с къси дръжки, се спряха на десетина крачки от нас, като си говореха тихо и май също се готвеха да си ходят.

— Виж къде отидоха — тихо каза Дата Туташхиа и ме побутна.

— Кой? Къде?

— Ония с щиковете… Тръгнаха след младежа и момичето.

— Не може да бъде! — изплаших се аз.

— Пияни са до козирката. — Дата Туташхиа се запъти към входа, аз след него.

— Дата! — закрещя някой след нас, когато вече бяхме във входа.

Не разбрах дали не чу, или не поиска да се обади пред мене. Продължи да върви, а аз се спрях на прага, за да видя кой го викаше.

— Дата, Дата! — продължаваше да вика човекът, до когото вървеше висок, строен гимназист. Показа ми с ръка, че вика онзи, който се бе скрил във входа. Беше висок господин на около трийсет-трийсет и пет години.

Вървеше бавно, като наваляше на единия крак, както вървят сакатите.

— Чичо Прокопий, викат те!

Дата Туташхиа се озърна и внимателно ме погледна.

— Кой може да ме познава тук? Кого знам аз, кой ме знае мене! — Той продължи нататък по дългия тъмен коридор, а аз неволно пак тръгнах след него.

Отляво на коридора се спускаше стълба. Повървяхме още малко и излязохме на балкона. Откъм двора, който беше като кладенец, образуван от четири здания, този балкон минаваше покрай втория етаж. Под балкона имаше огромен боклукчийски сандък. Не можех да разбера, как изнасяха боклука — изход от този кладенец не се виждаше. На боклукчийския сандък се бяха качили черносотниците и мушкаха с щикове боклука.

— Не мърдайте, кучи синове! — закрещя Дата, мушна пръст в пакета, който носеше под мишница, и измъкна съвсем нов револвер.

Онези скочиха от сандъка и хукнаха да бягат, но Дата Туташхиа стреля два пъти.

Не успях да мигна и двамата вече се търкаляха на земята, а Дата Туташхиа с грохот се спускаше по железните стъпала на стълбата към двора. И отново, не зная защо, го последвах. Като се намерих на балкона на първия етаж, неволно погледнах в боклукчийския сандък. Навярно, както се казва сега, бе заговорило подсъзнанието ми — нима бих могъл да зная защо черносотниците така настървено удряха с щиковете си боклука? Надникнах в сандъка и закрещях. Не можех дума да продумам — само крещях ужасен.

В сандъка, облени в кръв, се гърчеха юношата и момичето.

Не помня колко продължи вцепенението ми. Помня само, че веднага се извърнах и като насън пак се помъкнах след Дата. Единият от черносотниците беше ранен в крака, другият — в бута. Говоря толкова уверено, защото самият Дата установи това. Той стоеше и гледаше какво бе направил.

— Кой от вас иска да живее? — попита най-после с хладен, неестествен глас.

Те мълчаха и го гледаха в очите.

— Един от вас ще остане жив. Кой иска да живее?

Онзи, който беше ранен в крака, очевидно вече не беше с ума си. Нито с поглед, нито със звук можеше да изрази нещо. Във втория явно заговори инстинктът за самосъхранение: той пролази към нозете на Дата, обгърна ги, задавен в сълзи. Дата отблъсна ръката му, освободи крака си.

— Стани!

Помагайки си с щика, черносотникът се изправи.

Дата Туташхиа побутна другия под плешката с върха на обувката си.

— Забий тука щика си!

Онзи, който едва се беше изправил на крака, сякаш се вкамени.

— Хайде, по-бързо! — Дата изстреля под крака му още два куршума.

Другият, който беше на земята, лежеше ничком, забол очи в земята, но когато другарят му замахна с щика, той бързо се обърна на гръб и щикът се заби право в гърдите му, прониза сърцето, влезе в тялото му до дръжката и го прикова за земята.

— Сега върви и продължавай да живееш! — бавно, разчленявайки думите, каза Дата.

Убиецът не можеше да разбере пуска ли го, или му се присмива.

— Върви, ти казвам… живей!

Убиецът се обърна, направи две-три крачки, хвана се за бута и спря. Направи още крачка и в този миг бог знае откъде изпратен куршум отнесе черепа му като капак от кутия.

Куршумът го улучи в средата на челото. Черепната кост издаде странен звук; не зная с какво може да се сравни този звук на куршум, раздробяващ черепа.

Огледах се. На балкона стоеше същият висок, едър, куц човек, а гимназистът, пъхаше револвера във вътрешния джоб на китела си.

Дата Туташхиа доста дълго оглежда гимназиста и после също пъхна револвера в джоба си.

— Все някой ще излезе от къщата и ще извади тези клетници от сандъка — каза той и бавно почна да се качва по стълбата.

На балкона на втория етаж не намерихме вече нито куция, нито гимназиста. Те ни чакаха в коридора.

Куцият се бе облегнал на стената и засукваше мустачките си. Гимназистът ни гледаше с огромните си сини очи, в които бе застинало изумление и безкрайно любопитство.

Не се поздравиха — явно, не им беше до поздрави.

— Толкова кръв! — въздъхна Дата Туташхиа и добави силно и вече злобно: — Не искам да живея в такава държава! Всичко ми е омръзнало! Всичко!

— Виждаш ли колко сме и никой не иска — каза куцият.

— Зная, много сте! Не трябваше да стреляш в него, да беше го оставил да живее…

— Не стрелях аз. Той ме изпревари! — Куцият кимна към гимназиста. — Прощавай, че закъснях… Такава блъсканица беше.

— Как няма да закъснееш… Аз вече бях загубил надежда, че ще се добера до тука — отвърна Туташхиа. — Този изстрел напомня твоя — каза той на куция и погледна гимназиста.

— Вярно — съгласи се куцият.

Минахме коридора и започнахме да се изкачваме по главната стълба.

— Реши ли се? — попита куцият.

— Да, реших се — отвърна Туташхиа, като спря за минута.

На площадката на главната стълба, преди да излезем от входа, Дата Туташхиа пак спря и погледна въпросително куция.

— Минаха пет години, откакто ти казах какво мисля по този въпрос — заговори куцият. — И не е ставало повече дума за това. А сега ще ти кажа: „Правилно постъпваш!“

Очевидно куцият нямаше намерение да говори повече и Дата Туташхиа каза:

— Тогава повтори защо смяташ, че е правилно? Забравил съм докъде бяхме стигнали последния път.

— Добре, ще повторя — усмихна се куцият. — Ти отдавна наблюдаваш хората, съдиш кое у тях е добро и кое лошо, виждаш какви са, виждаш, че човекът е калпав и затова си се отчаял от него, а от народа съвсем си се разочаровал. Но, прости ми, още не си осъзнал най-главното. Човекът като отделна личност почти никога не е прав. А народът е прав винаги. Трябва да опознаеш народа и тогава непременно ще го обикнеш. Ще погледнеш и отделния човек с други очи. Човекът заслужава не презрение, а състрадание, защото е жалък. Трябва да видиш народа и да поживееш сред него, за да обикнеш човека.

— Че тогава по-добре да ида на пазара, там винаги има много народ.

— Пазарът е място за борба и конкуренция. На пазара хората са противопоставени един на друг. Пазарът разединява хората, а мястото, където ти отиваш, обединява дори вчерашните врагове. Целият тамошен живот е борба на хора, свити в един юмрук против насилието и несправедливостта. Там ще видиш какво е това „народ“. Куцият изведнъж се смути. Може би го досрамя от менторския тон, който неволно бе взел в разговора с Дата Туташхиа.

— Какво ли само не съм чувал — каза Дата. — Сигурно не е останал довод, който да е бил пропуснат, когато ме увещаваха доброволно да вляза в затвора. Но това, което ти казваш сега, не съм го чувал от никого и никога. Може и да си ми го казвал преди години, но съм го забравил. Е, какво пък, господине, ще добавя мисълта ти към онова, с което съм снабден от по-рано, и ще отида, където бях тръгнал. — Дата измъкна от джоба си револвера и го даде на куция. Извади от другия джоб шепа патрони и със звън ги изсипа на дланта му. Погледна към гимназиста, дълго стоя така и каза:

— Може би ще успеете да довършите онова, за което сме мечтали ние… Да вървим, братко Роберт, нали сме в една посока…

Той им стисна ръце и ние пак излязохме на проспекта.

— Къде отиваш, чичо Прокопий? — попитах аз.

— В жандармерийското управление. Нали е там, на хълма, към Мтацминда? — каза той и премина на другата страна.

По хълма пътят до жандармерийското управление беше десет минути. През това време нито един от нас не пророни нито дума. Дата вървеше напред, а аз тичах след него като жребче след майка си. И така чак до края. Пред входа той се обърна:

— Е, сбогом! Аз отивам! Остани със здраве.

Не ми подаде ръка и аз останах на улицата, наблюдавах го през парадната врата. Той каза нещо на часовоя, който стоеше до входа; не чух думите му… Не минаха и три минути, и отгоре слезе онзи голям шеф, когото ми бяха показали, преди да замина за Самтредиа, за да запомня, че си приличат с Дата като две капки вода.

Той хвана Дата под ръка и тръгнаха заедно.

Поразително си приличаха.

Оттогава не съм срещал Дата Туташхиа.

Влязох през същата врата, качих се при началника си и се приготвих да рапортувам, но той не поиска да ме изслуша, а ми нареди да отида да си почина и да дойда на другия ден в десет часа сутринта.

Когато останах сам, впечатленията от този ден ме притиснаха с всичката си тежест. Можеше ли това да се нарече почивка? На сутринта се явих в определеното време.

Но и сега началникът не ме остави да говоря. Извика някого, поръча нещо на още някого и ме поведе към другия отдел, като ми каза по пътя, че сега ще ни приеме Зарандиа и трябва за всичко да му доложа.

Разбира се, името на Зарандиа ми беше известно, но не бях го виждал. Бях срещал и по-рано началника, когото ми бяха показали, преди да замина за Самтредиа, но не знаех, че тъкмо той е Зарандиа. Когато влязох в кабинета му и го видях седнал в креслото зад бюрото си, за пръв път обединих вече завинаги запечаталото се в паметта ми лице с името на Зарандиа.

— Седнете, моля — каза той. Аз седнах. Седна и началникът ми.

— Вие сте свободен! — каза му Зарандиа и той излезе с подвита опашка.

Зарандиа ме накара да разкажа най-подробно всичко, от първата до последната минута, прекарани с Туташхиа. После ме разпита за семейството ми, за нашия род и всички прадеди и се поинтересува по какъв начин съм — попаднал в жандармерията. Когато разбра, че ме е довело тук не призванието, а желанието да изклинча от военна служба, той ме попита не искам ли да напусна жандармерията. Разбира се, отговорих, че искам. „С какво ще се заемеш?“ — попита ме той. Казах, че искам да продължа образованието си и да постъпя в Московския университет. Той ме похвали и ме освободи, като ми заръча на другия ден да доведа баща си.

Не беше трудно да се досетя, че искаше да се избави от мене, а пък на мен толкова ми се искаше да се изплъзна от жандармерията! Зарандиа тъкмо от това се възползува. След три дни бях свободен.

След още една седмица влакът ме носеше към Москва.

Сега имах достатъчно време да размишлявам върху седеммесечната си служба в жандармерията.

Нямате ли повече въпроси? Тогава всичко най-хубаво.

[1] Парламент. Б.ред. ↑

Алексей Снегир

От Метеха ме преместиха в Ортачала с Фома Комодов. Заедно с тамошните другари решихме да анализираме обстановката и щом възникнат благоприятни условия, да се опитаме да организираме бунт. Фома Комодов работеше в механичните работилници на Бендукидзе. По онова време нямаше повече от тридесет години, но притежаваше огромен опит в нелегалната работа. За какво ли само не го биваше! Красноречие, достатъчно дълбоки политически знания, неповторимо умение да общува с масите, предвидливост, способност бързо да се ориентира в обстановката, изключителна смелост — беше богато надарен с всичко. Човек с огромно лично обаяние и весел нрав, той се ползуваше с голяма популярност особено след като успя да избяга от каторгата. Докаран в Сибир, след три седмици избягал, като прерязал с ножовка оковите. Укривал се седмица, попаднал в клопка и отново бил арестуван. Пак вериги, пак на път към предишното място. Конвоирали го двама войници. Спрели в някакво село да пренощуват. Кметът им отстъпил една стая в къщата си. Войниците дежурели поред. Единият спи, другият пази Фома. Фома забелязал, че и онзи, който го пазел, започнал да клюма. Станал, тихичко отворил прозореца и се пъхнал под кревата. Войникът се събудил, гледа — прозорецът отворен, креватът празен и вдигнал тревога! Вдигнали на крак цялото село, подгонили мъжете да претърсят тайгата, а Фома се измъкнал изпод кревата, намерил пила, скатал каторжните си дрехи и заедно с оковите ги сложил на масата. Преоблякъл се в дрехи на кмета и офейкал. Добрал се до Тифлис и пак се захванал с нелегална работа. След година се публикува октомврийският манифест, последван от амнистия. Фома Комодов получи чист паспорт, но, както и мене, скоро го заловиха и го осъдиха също на осем години.

Та, значи, водят ни от Метеха към Ортачала. Отначало, разбира се, ни обискираха, оформиха всичко, както се полага, и ни поведоха. На улицата ни чакаше конвой от четирима войници и старшията им. Водеха един арестант, не зная отде го бяха взели.

Минахме по Метехския мост, завихме към Ортачала, а аз все се вглеждам в непознатия арестант. Беше педя човек, най-много двайсетгодишен, пък се държеше като господар. Зачовърка ме любопитството — що за птица е пък тоя? А той вървеше до Комодов. Намигнах на Фома — разпитай го, демек. Не е прието да разпитваш непознат човек кой е и откъде е, ще те вземат за невъзпитан, за нахалник, но в затвора е обратното — това е знак на внимание, съчувствуват ти, значи. За какво те затвориха? По кой параграф си? — това са най-честите въпроси.

— Ти какъв си? — обърна се Фома към надутия ни спътник.

— Човек! — небрежно подхвърли той.

На затворнически език това означава „легитимиран крадец“.

— Защо те влачат?

— Така! — хладно отсече онзи.

— Колко имаш? — Фома питаше за срока.

— Колкото имам! — Значи, не е твоя работа.

— По кой параграф си?

— По който съм — отвърна момъкът и очите му злобно блеснаха.

— Ами как се казваш? — не мирясваше Фома.

— Поктиа! — Това означаваше: „Защо не се махнеш?“

— Име или прякор?

— Това е! — „Край на разговора“ — означаваше този отговор.

Всичко беше ясно. Момчето разиграваше крадец, а всъщност беше чист фукльо.

— Сигурно е крал гълъби от сина на пристава — шепнешком потвърди Фома догадката ми.

Поктиа отговаряше точно така, както би отговарял легитимиран крадец, но го издаде тонът му: беше твърде надменен и груб. Крадецът в такива случаи е вежлив, почти любезен. Явно учителят на Поктиа бе пропуснал този момент. Самият Поктиа не се съмняваше, че сме повярвали в неговия „аристократичен произход“ и се пъчеше, убеден, че си е осигурил лек живот в затвора за чужда сметка. Как се разви всичко по-нататък, сега ще ви разкажа.

В Ортачалския затвор пак ни обискираха, пак се проточи скучната процедура на приемането на арестувани — в някакви книги запълваха някакви графи — и накрая ни отведоха в карантинното.

Затракаха катинари и резета, вратата се разтвори, шум и зловоние плиснаха от килията и ни шибнаха в лицата.

— Удгуворник, три ристанта! — извика надзирателят и вратата се затръшна зад гърба ни.

Това беше безкрайно дълга, много тясна, влажна и тъмна килия в сутерена на главния корпус. Непривикналите ни очи различаваха само сенки. Бяха толкова много, че приличаха по-скоро на огромно, фантастично, безплътно мятащо се тяло, отколкото на човешка маса от множество гъмжащи тела.

— Няма място… не могат ли да разберат? Току бутат нови, а къде, да ги пита човек? Разполагайте се, дето сте, няма друго място — стигна до нас през шума и мрака гласът на отговорника.

— Ела тук! — завика му Фома.

Очите ни привикнаха към тъмнината. Отляво имаше напълнена догоре кофа и едва на крачка от нея подът не се виждаше — навсякъде лежаха хора. Имаше и малка масичка, заклещена между телата. Арестантите играеха на домино. По дължината на килията бяха разположени двуетажни нарове, а над тях от три места през прозорците с решетки се промъкваше слаба светлина. Отдясно върху горните нарове се бе настанила малка компания; един нещо разказваше, останалите от време на време гръмогласно се смееха. На другия край, до прозореца, играеха на карти. В същност играеха двама, другите само гледаха.

— Тук съм. Какво искаш? — отзова се отговорникът.

— Нямаме какво да си постелем, не можем да легнем на пода, така че постесни малко народа на наровете.

— Моментално, господине… ето ви дивана, ще донесем и дюшек, и бельо, и самовар ще ви предложим…

— Млъкни! — прекъсна го Фома. — Две места горе, по-бързо!

Отговорникът разбра, че е безсмислено да си прави шеги с нас, че такива не ни минават, но карантинното наистина беше натъпкано до крайност. За кой ли път вече трябваше да сгъстява и притиска хората и ще има ли и сега такава възможност? Но той омекна, макар че продължаваше да мърмори:

— Заповядайте, господине… потърсете… ако намерите — разполагайте се със здраве, не съм против…

Поктиа също не носеше нищо. Със скръстени на гърба ръце започна бързо да мери с крачки тесния проход край наровете — напред и назад, — напред и назад. Добре го правеше — също като ония, които вече са излежали по няколко присъди.

Докато се карахме с отговорника, край нас през цялото време се въртеше някакъв момък. Приближи се до Фома, погледна го в лицето и се скри.

А аз изучавах килията. На горния нар, точно над нас, седеше човек по долни гащи, а панталоните си държеше пред себе си; едва след като се напрегнах силно, видях, че не търси паразити, а си зашива копче. „Как вижда в тая тъмнотия?“ — почудих се аз. До него, подвил крака, тракаше с ахатова броеница и наблюдаваше зашиването на копчето човек на средна възраст с посивяла брада. Напрегнах се да си спомня къде съм го виждал, наистина съм го виждал някъде, но сега не ми беше до стари познати. Трябваше да се настаним.

Момъкът, който се въртеше около нас и се заглеждаше във Фома, отново изникна и като издебна удобен момент, попита шепнешком сред врявата:

— Вие Фома Комодов ли сте?

— Да — отговори Фома, като го огледа внимателно.

— Елате с мен. Аз съм Шалва Тухарели.

Отговорникът изпули очи. Прекрачихме легналите по пода, забързани към пътечката до наровете, когато той най-после дойде на себе си:

— Комодов, друже! Че защо не каза веднага?

Излезе, че политическите бяха заели горните нарове до прозореца в десния ъгъл. Лежаха петима на четири дюшека, имаше достатъчно свободно място и ние двамата се наместихме без особени усилия.

В затвора, при това в разгара на революцията, имаше за какво да се говори. Докато разказвахме новините, докато ги обсъждахме, мина час. Поктиа мереше ли, мереше с крачки пътечката между наровете. С поведението си целеше отговорникът да му обърне внимание като на човек, който нищо не иска, не се нарежда в железния ред, а само бързо и нервно крачи насам-натам. В „железния ред“ на пода се пада по половин лакът на човек.

Може да се лежи само настрана; да се обърнеш насън, значи да разбудиш съседите — веднага започва шум и блъсканица. Затова през нощта целият ред едновременно се обръща на другата страна, по команда на отговорника. Заедно спят, заедно се обръщат, заедно пак заспиват.

Та, Поктиа направи всичко, за да го вземе отговорникът за легитимиран крадец и да му предложи място. Но отговорникът излезе шашкънин, тоест прекрасно познаваше тънкостите на затворническия живот. Играта на Поктиа беше безинтересна за него и той не му обръщаше внимание — нищо му няма, ще походи, ще се умори и преспокойно ще се разположи досами кофата! Като видя, че краченето не дава резултат, Поктиа, както подобава на опитен крадец, реши да опита друг начин — да заеме чуждо място. Избра за жертва арестанта, който си беше шил копчето. От формална гледна точка изборът беше направен правилно: щом човек сам си зашива копчето, значи, не е крадец, защото за един крадец в затвора винаги ще се намерят блюдолизци и ласкатели, „маши“, които ще свършат всяка работа заради него. Пък и не беше облечен като крадец — излиняла гимнастьорка, панталон, напъхан в изкривени, окърпени ботуши. Сега той седеше превит, потънал в мислите си.

Бях вече долу. Искаше ми се да се поразтъпча. По тясната пътечка покрай наровете се разхождаха неколцина души и аз се присъединих към тях. Поктиа се спря пред жертвата си и прегради пътечката. Всички спряха, а аз се намерих на няколко крачки от Поктиа.

— Я слизай, чиче! — произнесе Поктиа с всичката твърдост и властност, на която беше способен.

Чичката не се помръдна, сякаш нищо не беше чул. Само сивобрадият, който седеше до него, изви глава, погледна към Поктиа и пак се извърна.

Дата Туташхиа! Веднага го познах… Но не успях дори да извикам, когато чичката тикна върха на ботуша си в мутрата на Поктиа. Момъкът се олюля, от носа му шурна кръв.

Дата Туташхиа невъзмутимо премяташе зърната на броеницата си, поглеждайки ту към Поктиа, ту към неговия екзекутор, ту към присъствуващите.

По масичката звънко чукаха плочките на доминото.

— Покапа ни, не виждаш ли? — извикаха отдолу и един се отдръпна от Поктиа.

— Върви до кофата! Върви, брат, върви!

Направиха му път и той тръгна да плюе и да се секне в кофата.

— Харчо-джан, защо така, ни жалост, ни снизхождение, биваше ли?

Не зная кой извика, но прякорът ми беше известен. По професия търговец на цветя, по призвание активен педераст, той току се озоваваше в Ортачалския затвор.

— Ха, не е твоя работа, куче! — озъби се Харчо и отново потъна в мислите си, чието мирно течение бе нарушено от визитата на Поктиа.

Той седеше като Шива и изобщо много приличаше на него.

Редичката на разхождащите се пак се раздвижи и аз заедно с нея, „Дата ли е, или не? Може би съм се припознал?“ Реших на връщане да огледам по-добре сивобрадия.

Поктиа се бе навел над кофата и си бършеше кръвта, а после се отпусна до нея, вдигна глава нагоре и притихна. Е, може би не точно до нея, а малко по-настрана, но все пак той седна до кофата. Това значеше, че няма да се нарича „легитимиран крадец“. Добре подкован теоретически, ще разбере: за да издържи, трябва да търси други пътища.

Още няколко пъти минах покрай сивобрадия и като се приближих до нашите хора, попитах Андро Чанеишвили: „Кой е този?“

— Дата Туташхиа. Чувал ли си за него?

Научих, че Дата Туташхиа го осъдили на пет години, и си излежава наказанието тук, в Ортачала. Преди месец го преместили в жандармерийския затвор, но не минали и десет дни и се върнал тук. Целият затвор го познаваше и приятелите му бяха много.

— Как се държи? — попитах аз.

— Ами така, сам за себе си. Никой не го закача. Така си живее.

— Кой ще го пипне! Да не би да не знаят кого да закачат и кого не?

Трябваше да разкажа на новите си приятели откъде познавам Дата Туташхиа.

Поктиа седеше, нещастен и жалък, и току си попипваше носа. Но двата ритника, които беше получил, бяха нищо в сравнение с онова, което в затвора се нарича твърде умерена разправа, и с онова, което ми се е случвало неведнъж да наблюдавам. На други хора подобни грешки им струваха половината живот. Това тъкмо така се наричаше: „вземане на половината живот“.

Отново се спуснах долу и реших да мина покрай Дата още някой и друг път, може би ще ме познае… А ако не ме познае, сам ще му се обадя.

— Ела насам, момче! — извика Харчо на Поктиа.

Поктиа седеше, без да вдига глава — не разбра, че викат него.

— Мърдай де, на кого казвам! Абе я го ръгнете тоя! — заповяда Харчо.

Съседът побутна Поктиа.

Поктиа седеше, сякаш бе закован за пода, и изпод вежди поглеждаше към Харчо. Най-после се надигна и се приближи до него, но само толкова, че Харчо да не може да го досегне с ботуша си.

— Качи се и седни до мене! — дружелюбно го покани Харчо.

Макар и с голямо колебание Поктиа все пак се качи.

Дата изгледа битата му физиономия и се извърна.

Като подви един крак под себе си, а другия провиси от нара, Поктиа напрегнато се вторачи в Харчо.

— Виж какво ще ти кажа, синко — ласкаво подзе Харчо, — онзи, който те е научил на всички тия тънкости, явно е забравил да ти каже какво трябва да правиш, когато чичката откаже да слезе от нара и да ти отстъпи мястото си.

Поктиа го погледна с широко отворени очи и премълча.

— Ето, виждаш ли? Значи, не те е научил. Тогава аз ще те науча, може да ти потрябва.

Харчо скочи долу и се вкопчи в крака на Поктиа.

Поктиа отхвръкна от нара, описа във въздуха дъга над играчите на домино и тупна до кофата.

— Вах! — извика единият играч. — Видя ли?!

— Слагай, слагай! Не се заплесвай!

— Вах! Истина ли не видя?

— Слагай, ти казвам!

— Ама не… не видя ли какво стана?!

— Ще слагаш ли, или не?!

Играчът погледна числата, после плочките си и сложи една.

— Да-а, явно не те е научил на този номер — замислено проточи Харчо, като се покатери на нара и се разположи в предишната поза.

Но в този миг — никой не очакваше — Дата Туташхиа, който се беше отдръпнал малко към стената и бе се опрял с гръб о нея, ритна с двата крака Харчо в задника, Харчо повтори траекторията на Поктиа, но се пльосна върху масичката, на която играеха домино. Масичката беше стара и се разпадна от този удар. Като се опитваше да стане и да запази равновесие, Харчо стъпи с единия крак в кофата. Онези, който седяха или лежаха около нея, скочиха като попарени и се вдигна такъв шум, какъвто рядко ще чуеш дори в затвора.

Невъзможно е да се опише по какъв начин продължиха да се развиват нещата, пък и няма да се опитвам. Веднага на няколко места едновременно избухна бой. Двамата играчи на домино паднаха върху онези, които лежаха около масата; тук се биеха главно с ботуши, тежки обуща и галоши. Железният ред, облян от съдържанието на кофата, се нахвърли върху Харчо. Десетина души едновременно млатеха педераста: кой с юмруци, кой с крака, а един, който беше хванал дебелия капак от бъчвата с вода, го размахваше, но все не можеше да удари Харчо, тъй като се страхуваше да не закачи онези, които го биеха. Най-после замахна, но не улучи Харчо, а някой друг и ето че възникна ново бойно огнище. Поктиа се въртеше около Харчо с намерение да пъхне пръст в окото на мъчителя си.

Щом започна боят, аз потърсих спасение върху горните нарове, отдето се откриваше прекрасна панорама на битката. Твърдя с пълна отговорност — най-малко от всички си изпати Куркала, третият играч на домино. Железноредците го полашкаха по пода, хванаха го за ръцете и краката, разлюляха го като чувал и го хвърлиха върху горните нарове. Той се пльосна между мене и Дата Туташхиа. Имаше късмет, че никого не засегна, та се отърва с два-три лениви ритника, на които благоразумно не обърна внимание и премина по такъв начин в партията на зрителите. Докато долу се млатеха, той все едно си повтаряше:

— Глей к’во става… Е-ех! У-ух! Вай-вай-вай! — Потърка удареното място и пак започне: — Глей к’во става — е-ех! У-ух!

Всъщност никой не разбираше какво става и как бе започнало всичко. — Може би само Харчо си спомняше. Поне така беше в момента, за който ви разказвам сега.

Но над самия Харчо беше надвиснала страшна опасност. Аз дори не бях забелязал как стана това, защото бях погълнат от друг участък на военните действия, но изведнъж отстрани зави Куркала:

— Глей Харчо, Харчо… Не, Дардак глей, Дардак!… Е-е-е, какво става? У-ух! Вай-вай-вай-вай…

Разголения Харчо го бяха превили в кръста и с мъка го удържаха в това положение, защото той се стараеше да се изплъзне от Дардак, свой колега педераст.

Дата Туташхиа пак си седеше по турски, съзерцаваше този жесток и разюздан свят. По лицето му се четеше повече любопитство, отколкото съжаление, че тъкмо той бе забъркал тая каша. Той възприемаше всичко, което ставаше, като огромен оркестър, без ни най-малко да се интересува от изпълнителите на отделните партии.

Не е трудно да си представи човек какъв шум се вдигаше в килията, но изведнъж го проряза такъв вопъл, че неволно отместих очи от Харчо и Дардак. Не можеше да се разбере кой вие така, защото точно под мен, сплетени в огромно кълбо, се търкаляха по пода двайсетина души, нито пък можеше да се разбере кой кого биеше. Четвъртият играч на домино — легитимиран крадец по прякор Тамбиа, обикаляше около кълбото, като се опитваше да измъкне изпод преплетените, задъхващи се тела поне един крак от счупената маса. На няколко пъти успяваше да хване крака, ала по никакъв начин не можеше да го измъкне. През това време цапардосаха Дардак по главата с капака от бъчвата с вода за пиене, зашеметиха го и без да го оставят да падне, внимателно го сложиха да седне право в мръсната кофа. Наистина, той в същия миг се опомни и изскочи от кофата, но, разбира се, след толкова остри усещания пламенността му бе угаснала и Харчо се спаси от професионално оскърбление!

Тамбиа все пак успя най-после да измъкне един крак от масата. Помислих, че ще започне да действува с него като с тояга, но се излъгах — той очевидно нямаше намерение да закача никого, а тръгна покрай наровете, мина край Дата и след още десетина крачки, вдигнал тоягата над главата си, започна да се качва при нас, на горните нарове. Може би искаше да наложи отгоре ония, които се биеха долу, но в последния миг тоягата се намери точно до слепоочието на Туташхиа. Дата мигом се извърна, неизвестно как почувствувал опасността, и тоягата се плъзна по плешките му и се удари в празния нар. След още миг Тамбиа беше обезоръжен и се опита да се спаси, като скочи върху главите на биещите се, но тогава тоягата, която Туташхиа бе взел, го намери, Тамбиа падна почти на ръба на наровете и като мокра връв се изхлузи надолу.

— Е-е-е!… Глей го!… Я го Тамбиа… До крадците стигнаха… Бият крадците… к’во става! — завика Куркала.

В тогавашния затвор крадецът се смяташе за неприкосновена личност. Осмелеше ли се някой да посегне на крадец, то ако не го убиеха, положително му вземаха половината живот. Никой от онези, които се биеха, не допускаше, че противникът му може да е крадец. Крадците изобщо не вземаха участие в подобни сбивания. Те можеха да наблюдават сбиването от горните нарове и си позволяваха само коментарии. Но когато се чу викът, че бият крадците, всеки поиска да се убеди, че не бие крадец. Затова, щом Куркала завика, темпото на боя веднага спадна, но само за две-три секунди, след което избухна с нова сила.

— Къде ги бият? — закрещя Спарапет.

— Кого бият? — наскачаха другите крадци.

— Тамбиа! Вижте Тамбиа!… Бухала го удари, Бухала! — съобщи Куркала и моментално изхвръкна от нара. Дата го прасна с тоягата по гърба и го хвърли долу като шепа тор.

Значи, на Дата му викаха Бухала. Цялата шайка на крадците се устреми към нас. Опитах се да закрия Дата, но ме събориха и се нахвърлиха върху него. Размахал тоягата над главата си, Дата мигом изкара от строя трима или четирима крадци, останалите омекнаха и натискът отслабна.

— Я дай тука тоягата! — Спарапет протегна ръка към нея.

— Ела си я вземи, гълъбче!

— Внимавай, Бухал!… Дойдем ли, ще ти вземем и тоягата, и живота! Хвърли я, ти казвам!

— Не съм започнал пръв! Вижте оня, дето се търкаля долу… Тамбиа ли беше! Негова е тоягата… Така че вървете си по живо, по здраво!

— Не ме интересува кой бил пръв, кой втори. Давай тоягата, докато не е станало късно…

— Хайде, Бухал, давай я! Я преброй колко сме!

— Сега навсякъде се говори: в единството е силата! А кой ги научи на единство? Ние… бога ми!

— Прибирайте си вашия Тамбиа, момчета, и си вървете в мир! — повтори Дата.

— Я го виж ти… Няма да я даде, а?

— Побъркал се е, бога ми, побъркал се е!…

Дата почувствува, че настъпателният дух на крадците е сломен и без да се бави нито секунда, събори още двама-трима, останалите, презглава наскачаха долу. Но в този миг други крадци, които се бяха промъкнали отзад, метнаха едно одеяло върху главата му и почнаха да го бият. Съборените долу крадци мигом се покатериха върху горните нарове и се нахвърлиха върху него като лешояди на мърша. Аз, разбира се, се опитвах да ги отстраня… Дотичаха всички политически и започнаха да ги разтървават, но само да ги разтървават, защото между политическите и крадците имаше негласно съглашение, валидно по цялата територия на Руската империя и при всички обстоятелства — да не се нападат едни други. Дата не спадаше към политзатворниците и ни оставаше само правото да ги разтърваваме. Ако не бяхме ние, онези мръсници можеха да го пречукат. И все пак решаваща бе неговата съпротива. До края на боя не изпусна тоягата от ръцете си, не можаха да му я отнемат. И се защищаваше много умно и вещо. На всеки удар от страна на крадците се падаха по три удара на Дата. Но те бяха двайсетина, а той сам, ако не се броят разтърваващите. Не се наемам да опиша какво ставаше в килията, докато Дата се биеше с крадците — не гледах натам. Но забелязах едно: в боя се включи още сума народ и озверението нарасна. Не знам как би завършило всичко това, ако вратата на килията не беше се отворила и надзирателят не беше викнал:

— Удгуворник, на обе-ед!

Вкараха качетата с чорбата и всичко моментално стихна. И крадците оставиха Дата, защото зад гърба на надзирателя се показа червендалестата муцуна на разносвача на колетите.

— Отговорник, колети-и!

— Оставете го, той е ненормален! — пошепна Спарапет на крадците и те се отдръпнаха в своя ъгъл. Едва сега, когато се възцари пълна тишина, до ушите ни достигна:

— Бият крадците!!!

Виеше целият затвор. Всички корпуси и килии.

Този вой бе организиран от другите крадци в знак на солидарност с колегите им и за да се сплашат всички, които се осмеляваха да засегнат достойнството на крадеца.

Но щом нашата килия затихна, спря и ревът на затвора.

— Аха! Свърши се май! — Отговорникът подаде глава изпод наровете и като се убеди, че всичко е свършило, измъкна се, отърси се и обкръжен от чорбарите, тръгна към вратата.

Крадците с олимпийско спокойствие очакваха да бъдат раздадени колетите, за да получат пая, който им се полагаше.

Дата се изправи, изтри кръвта от лицето си, едва сега ме позна и се разсмя.

Започна раздаването на чорбата, по килията заплува облак от глинени паници и дървени лъжици, а край баките се наредиха дълги опашки. Всички, които до преди минута настървено се налагаха един друг, сега приличаха на скучаещи гуляйджии, уморени от дълго безделие, но съвсем не на кръвни врагове. Някой ще подхвърли на чорбаря: „Разбъркай както трябва и тогава сипвай!“ И пак — мир и тишина.

И Дата се държеше така, сякаш изобщо не се е бил, не са го били и нищо не го боли.

Всички започнаха да сърбат чорба, а фелдшерът Бикентий Иалканидзе минаваше от арестант на арестант и помагаше с каквото може. Той извика някому отвън, че няма да смогне сам, и скоро дойде още един фелдшер.

Донесоха вода и парцали, за да се измие подът. Арестантите, които се бяха изцапали от нечистотиите, изнесоха кофата и бяха отведени в банята.

Най-после започнаха да раздават колетите.

Шоблата раздаде чорбата, долепи се до прозорците, и тръгна да докладва из целия затвор какво се бе случило в нашата килия.

Харчо се върна целият в превръзки, виждаха се само очите му. Едната му ръка висеше на бинт през шията, с другата придържаше панталона си, тъй като в боя бе загубил копчетата, зашити с такова усърдие. Опита се да се покатери върху наровете, но не можа — ръцете и краката не го слушаха.

— Господин Харчо! — каза Дата Туташхиа. За качване може би ще се качиш, ама да слезеш, няма да ти стигнат силиците. По нужда или за нещо друго тук няма да ти донесат кофата. Пък и защо си ми под носа. Хайде бъди така любезен, вземай си партакешите и си намери друго място.

Дата сви възглавницата и вмирисаното одеялце, пъхна ги зад парцала, на който висеше счупената ръка на Харчо, и се обърна към мене:

— Онова момче, дето този го бутна… с вас го догаряха… как се казва?

— Каза, че е Поктиа.

— Поктиа! Ела тук, драги.

Поктиа се приближи.

— Лягай тука. Освободи се място.

Поктиа недоверчиво погледна към Дата.

— Качвай се, драги, качвай се!

Като се убеди, че май няма опасност, Поктиа пъргаво и ловко се покатери при нас.

— Постели моя ямурлук, ще се сместим на него двамата, пък после ще ти донесат да си постелеш нещо от къщи. И не гони затворническото дворянство. Крадец никога не си бил и няма да бъдеш.

Зарадваният Поктиа се изтегна на голите дъски.

— Квимсадзе! Има ли тука Квимсадзе? — закрещя разносвачът на колети.

— Има, има — отзова се отговорникът. — Класион! — Квимсадзе-е! — обърна се той към политзатворниците. — Тебе викат!

— Квимсадзе, Класион Бичиевич! Идвам!

Класион беше към четиридесетгодишен. След осемнайсетгодишна възраст петнадесет години бе прекарал по затвори и заточения, през останалото време се бе готвил за затворите. Така той самият говореше за себе си. Познаваха го всички нелегални в Руската империя, но никой не би могъл да каже към каква цел се стремеше, освен към събарянето на царизма. Смешен, но необходим човек — такава беше репутацията му.

По време на една политическа дискусия го попитали направо:

— Вашата платформа, другарю Класион?

— Риони, приятелю! — отвърнал Класион. Беше син на кутаиски поп, а по железницата можеше да се стигне до Кутаиси само чрез прекачване в Риони.

Та този поп, Бичиа Квимсадзе, бе изпратил сега на сина си огромен колет. Само кокошките бяха цяла дузина.

— Класион, драги, моят баща е дал на баща ти една от тия кокошки — пошегува се някакъв кутаисец.

— Откакто са те затворили, твоят баща няма и кьораво пиле — отвърна му Класион. — На ти една, прати я вкъщи, та да те чака, докато се върнеш, и пак ще си имаш кокошка у дома. Вземи си и хачапури, и шоти си вземи.

Класион остави за нас точно толкова ядене, колкото да не се развали за един ден, а останалото започна да разпраща по различните краища на килията. Андро Чанеишвили подреждаше трапезата.

— Алексей, вземи Дата и елате тука. На вас не ви ли се яде? — повика на Шалва Тухарели.

— Постели ямурлука и лягай! — каза Дата на Поктиа и ние отидохме при нашите.

Класион забързано раздаваше яденето.

— Занеси това на крадците, да им опустее намярата дано! Ей, че ме цапардоса някой, додето ги разтървавахме. Право по опашката ме удари. Мислех, че ще полудея, така ме заболя! Занеси им и хич да не си мислят, че им давам полагаемото. Нищо не им се полага от мене. Давам го така… за гладните… Пай от мене няма да дочакат. Да поживи господ баща ми. „Господи, помилуй, господи, помилу-у-уй!“ Занеси го и предай тихичко думите ми на тия въшкари! Да не забравиш!

— Ама че ги редиш, Класион! Прекрасен поп би излязъл от тебе — каза Шалва Тухарели.

— Ония, които царят подготвя за попове, те ще му видят сметката, помнете ми думата! — каза Класион, като доволно потриваше ръце и разчупваше мчади.

— Такива хачапури пече горката ми Еле — каза Дата. — Откога съм тук, а тя нито веднъж не е дошла. Какво ли й се е случило, хич не ми стига умът.

— Миналата седмица имаше два колета. Кой ти ги донесе? — попита го Шалва Тухарели.

— Снаха ми, жената на братовчед ми.

— Нищо, Дата. Бог е милостив — каза Класион.

— Класион, виждал ли си червенокос негър? — попита Шалва Тухарели.

— Хе, у тоя цар и неговите сатрапи ще видиш нещо свястно! — веднага се отзова Класион. — Защо? Има ли такива негри?

Всички се засмяха и Класион разбра, че го будалкат.

— А ти какво си се захилил? — нахвърли се той върху Дата, за да прикрие смущението си. Радваш се, че остана жив, а? Майчице мила, как са го подредили!

— Да-а… Такова нещо не беше ми се случвало. Ама толкова много се бяха насъбрали!

— С твоя характер още ще има да патиш — предсказа Класион.

— Че какъв ми е толкова характерът?

— Според прякора и характерът. Сам воинът не е воин — не са ли те учили на това? Не можеш да седиш сам като бухал. Трябва да застанеш на нечия страна, че иначе винаги ще те бият. Такъв е животът.

— Ние тука сме шестима — за пръв път заговори с Дата Фома Комодов. — Всеки си има свой път, но ни обединява едно — желанието да се борим за по-добри бъднини на народа. Към каквото и политическо учение да се придържа всеки от нас, крайната цел на всички ни е обща. В това е залогът на нашето единство. И нашата сила!

— То пък сме една сила! Страх да те хване! — прекъсна го Класион. — По-добре мълчи! Толкова сме единни и силни, че с един нищо и никакъв цар не можем да се справим. Краят му не се вижда, гнием по затворите, и толкоз! Виж, тяхното се казва единство — Класион кимна към крадците.

— Тия ли? — каза Дата. — Единството им е в това, че всеки иска да оцелее и да пипне по-голям кокал. Единството на крадците е единство заради собственото благо. А единство заради благото на другия — това е вече друго нещо. И трябва да умееш да направиш добро на друг човек. А сред революционерите неумели колкото щеш. И единството им е неумело, затова революцията все не може да победи.

— Я колко много знаеш, Дата, просто ти се чудя — каза Класион. — Може би ще ни подскажеш от коя страна да натиснем царя?

Дата не обичаше да му се присмиват, помнех това от дете, и се почувствувах неудобно. Другите също почувствуваха, че думите на Класион бяха неуместни, пък и самият Класион се смути, може би най-много, защото шегата му изобщо не подействува на Дата.

— Не се наемам да ви уча какво да правите с царизма, ама като обера тая кълка, ще ви кажа, което знам.

— В какво е единството на крадците — знаеш. Какво значи единство заради чуждото благо, ти е известно по-добре, отколкото на нас. Че стоиш настрана от всички, докато всички се държат един за друг, и затова те насиниха — сам го признаваш… Ако беше застанал на нечия страна, нямаше току-така да те закачат и да те бъхтят бадева… — Класион изведнъж се задави, прекъснат от тежкия поглед на Дата.

— Явно ти поради тази причина си станал революционер. И на мене ли ще наредиш да тичам по същата пътечка?

Класион съвсем се обърка.

— Ако вие безкористно се тревожите за бъдещето на народа и целта ви е човекът да стане по-добър, тогава аз отдавна съм с вас. Много отдавна.

— Обидих те, Дата — промълви Класион. — Прости ми.

— Не съм и мислил да се обиждам…

— Не, невъзможно е да не си се обидил… Прекалих.

— Избий това от главата си. Не съм ти обиден, кълна се в честта си!

— Тогава обясни ми защо не си ми обиден! — каза Класион, като помисли малко.

— Е, ако ти обясня, ти пък ще се обидиш! Да не говорим повече за това!

Дата разряза наполовина един шоти, сложи големичко парче кокоше месо, кашкавал и две яйца и предаде всичко това на Поктиа.

Класион лежеше на една страна и очевидно размишляваше над думите на Дата.

— Та викаш ме да се присъединя към вас — смени темата Дата. — Навярно точно така ще направя, но знаеш ли кога?

— Кажи де!

— Видя ли преди малко това безсмислено скотско побоище? Разбра ли колко енергия и сили има в тая сбирщина? Режимът ги е докарал до скотско състояние. И тук, и там също. — Дата кимна към прозореца. — Знам как да накарам мелничното колело да се върти. Но как да насоча за тяхна полза силата и енергията на тези хора, която отива на вятъра — на това трябва да се науча. Като се науча, тогава ще дойда при вас. — Дата замълча. — Ако някой от вас го знае, ще отида при него и ще се уча.

— Засега не знаем — каза Фома Комодов. — Ако знаехме, нямаше да правим толкова грешки! И революцията отдавна да е победила… Засега наблюдаваме, трупаме опит, учим се. И ще се научим, уверявам те. Но единство е необходимо и за това.

— Чакай си да се научим! — мрачно каза Класион и слезе от нара.

Заговорихме за бунта на арестантите. Но в този миг вратата се разтвори и в килията нахълтаха двайсет и петимата щастливци, които бяха ходили да се изкъпят. След тях на прага се показа Коц, началникът на затвора, а след него — опашка от надзиратели. Отговорникът се хвърли към тях, а килията затихна.

Коц спря сред килията, а от лявата и дясната му страна се появиха по двама жандари. Надзирателите се тълпяха зад гърба му и на вратата.

Не само името на този човек беше странно, но и самият той беше твърде особена личност. Никой от арестантите нито веднъж не бе чул гласа му и не се знаеше дали той изобщо може да говори. И този път Коц не издаде нито звук. Старшият надзирател му пошепна нещо на ухото, Коц едва забележимо кимна, все едно, че изобщо не беше кимал.

— Кой е Поктиа? — закрещя старшият надзирател.

— Аз — надигна се Поктиа.

— Излизай!

Когато Поктиа слезе, началникът на затвора вдигна три пръста — три денонощия карцер. Ритникът на началника на корпуса изхвърли Поктиа в коридора. Старшият надзирател отново се наведе над ухото на началника на затвора и Коц отново кимна.

— Харчо, излез!

Три пръста и ритник.

— Сега е мой ред — каза Дата. — В карцера барем въздухът е по-чист.

Извикаха Туташхиа.

Дата излезе, началникът на затвора го огледа от главата до петите и му направи жест да се върне. Дата беше свободен, а старшият надзирател пак се наведе над ухото на началника на затвора.

Тамбиа, Дардак, Куркала и дори Спарапет — всички получиха по три дни. Списъкът на старшия надзирател очевидно беше изчерпан и Коц самолично пристъпи към работа. Обиколи цялата килия от край до край и когато отново се намери до вратата, още петнайсет арестанти с ритник бяха изхвърлени в коридора. Защо освободи Дата и по какви признаци отдели тези петнайсет арестанти, не мога да кажа, но че докато траеше тая церемония, никой не издаде нито звук, е чиста истина. Накрая началникът на затвора се обърна към отговорника, вдигна под носа му пет пръста и много галантно, като гостоприемен стопанин скъп гост, го покани в коридора.

— Ама защо? — заскимтя отговорникът. — Че аз носа не съм си подавал изпод нара.

С личния ритник на началника на затвора отговорникът беше изхвърлен в коридора. Очевидно Коц бе обиден от скимтенето му — каква неблагодарност за такова любезно отношение.

Карантината продължи още десет дни. Съгласно установения ред тя бе отменена на двайсет и първия ден след приемането на първия арестант. После ни разпределиха по килиите.

Граф Сегеди

Докато очаквах отговор на молбата си за оставка, а отговорът по причини, които не са ми ясни и досега, не идваше, положението в империята от ден на ден ставаше все по-лошо. За това време е писано много — и научни трудове, и романи, и безброй свидетелства на очевидци. Реминисценциите на един дилетант едва ли ще бъдат полезни за историците. Затова ще се огранича с две забележки, важни за разбирането на по-нататъшното изложение, след което ще се върна непосредствено към записките.

Всичко, което съм видял, преживял и осъзнал през живота си, ме кара да мисля, че държавата е един огромен кипящ на огъня котел с чорба, а гражданинът е същество, което се е присламчило към този котел. Неизбежно настъпва момент, когато съдържанието на котела трябва да се разбърка с черпака или пък да се разклати, тогава използвачите се отдръпват и… милиони се мятат в изстъпление и всеки трепери от страх за насъщния. Едни се опитват отново да се лепнат за стария котел, други търсят нов, фантазията на трети ражда съд, който изобщо никой никога не е виждал, ала те са убедени, че той съществува и че им е писано на челото да го намерят. Цялата тази бъркотия продължава, докато някой не се сети да пребоядиса стария котел и да му даде съвсем ново име. Тогава, подобни на пиявици, гражданите отново се присламчват към котела и „земята пребивава вовеки“.

От събитията в края на века аз като длъжностно лице и човек, предан на престола, извлякох убеждението, че народът трябваше да прояви повече мъдрост, а властта — повече великодушие. Под мъдрост подразбирам съчетаването на противоречиви интереси, а под великодушие — конституционната монархия.

И още нещо. Винаги ме е увличал самият процес на съзряване и осъществяване на замислите, които са се пораждали в мене. Първо осмисляне на обстоятелствата, изучаване на фактите, формулиране на изводите. После: определяне на необходимите мерки и осъществяването им. Третият стадий: осмисляне на новата ситуация и приспособяване към нея. И накрая — ретроспективен анализ на причините, породили именно тази, а не някаква друга верига от умозаключения. Подобна ретроспекция по правило води до открития.

Моето откритие се състоеше в това, че на първото стъпало, когато още изучавах обстоятелствата и фактите, съвсем не бях взел пред вид собствената си натура и това по-късно изигра съдбоносна за мен роля. При тогавашното положение в империята за тази длъжност беше необходим по-силен и твърд човек.

Аз със своите възгледи, либерализъм и колебания, можех да донеса на трона и държавата само вреда. Осъзнах тази причина едва след като подадох рапорт за оставка и още веднъж се убедих, че постъпките се диктуват най-напред от интуицията и чак след това от стереотиповете и анализа.

И така, аз седях и чаках съгласието на министъра. Но още заемах длъжността си и трябваше да изпълнявам задълженията си. Именно през този период получих разпореждане относно евентуални бунтове в затворите. От мен се искаше да изуча щателно обстановката, настроенията на затворниците и да представя писмен доклад в министерството. Това беше необикновено трудна и отговорна работа, но аз се залових за нея сам с надежда, че междувременно ще получа съгласие за оставка, а работата ще бъде завършена от лицето, което ще ме замести. Ала стана така, че министърът даде съгласието си едва след като работата беше завършена и докладът написан.

Защо революционерите смятаха за необходими бунтовете в затворите? Те самите на разпити отговаряха така: „Манифестът от 17 октомври 1905 година наред с неприкосновеността на личността, свободата на съвестта, словото, събранията и съюзите обеща на народите от Руската империя и амнистия на политзатворниците. Беше необходимо съвсем малко време, за да стане ясно за всички, че с помощта на Манифеста царизмът иска да спечели време. Манифестът се изпълняваше само дотолкова, доколкото беше необходим на самото самодържавие. Това е всеизвестно.“

Държавната дума беше компрометирана, както и амнистията за политзатворниците. Безброй професионални революционери продължаваха да се измъчват по затворите, откъдето под различни предлози не ги освободиха.

Бунтът в Тифлиския затвор избухна три години след оставката ми. Разбира се, аз не участвувах в събитията и не бях длъжен да се интересувам от тях. Но един от участниците в бунта беше Дата Туташхиа и затова се оказах въвлечен в тези събития, разбира се, в ролята на наблюдател, който, макар и страничен, изпитва остър интерес към всичко. Към теоретическите ми представи за стихията на тълпата се прибави пълната осведоменост за бунта. Това ми дава право достатъчно компетентно да съдя за случилото се. След публикуването на Манифеста арестите станаха още по-ожесточени.

„Манифестът бе публикуван, Думата избрана, а революционното движение не само че не затихна, но се задълбочи и изостри. Защо? Защото масите скоро се убедиха, че царските обещания не струват пукната пара. Политически наивната част от народа изискваше Манифестът да бъде изпълнен. Ала политически по-зрелите слоеве, осъзнали, че Манифестът е само капан, разбраха, че единственият изход е в събарянето на самодържавието, в унищожаването на царизма. Затворническите бунтове бяха признати от нас за неделима част от общонародното движение. Трябваше да докажем на царизма, че не само няма да успее да задуши революционното движение със затвори, масови разстрели и непрекъснати арести, но че, напротив, революцията ще се задълбочава. Освен това трябваше да дадем пример. Другите трябваше да ни последват. Искахме да подкопаем основата на самодържавието — затворите. Можете ли да си представите империя, полицейска държава, където възмущението на масите се е усилило до такава степен, че дори затворите се пукат под напора му? Единственият изход на държавата в този случай е да се предаде или да започне масово изтребване на възмутените, което също ще приближи часа на нейния крах.“

Бунтът, както е известно, е активно действие на масите, съзрели за борба. В Ортачалския затвор имаше четири хиляди и седемстотин арестанти. На пръв поглед огромна сила, толкова повече, че условията в затвора бяха непоносими. В килиите направо на пода се търкаляха по четиристотин души. Нарове имаше само в карантинното и в килията на каторжниците. Храната беше под всякаква критика. Администрацията едва се справяше с приемането, проверката и раздаването на колетите. При това не всички имаха наблизо роднини, които да им носят колети. Но и онези, които носеха, от тъмно до тъмно висяха на опашка пред гишето. Случваше се да не им дойде ред и те връщаха вкъщи онова, което бяха донесли. На всичко отгоре в един прекрасен ден по заповед на началника на затвора вратите на етажите бяха заключени и оттогава арестантите можеха да се движат само в границите на своя етаж. След седмица окачиха катинари и на килиите. В клозета се ходеше по разписание, извеждаше се цялата килия. Но само два пъти на ден, сутрин и вечер, поради което сложиха по килиите огромни кофи. По етажите се разнесе смрад. Арестантите започнаха да роптаят. Зачестиха случаите на неподчиняване на началството и стълкновения с надзирателите. Идващите отвън новини за стачки, вълнения, изобщо за усилването на революционното движение, станаха единствена тема на разговорите. Тези разговори възбуждаха хората, зареждаха ги с решителност, създаваха боево настроение. Освен това в килиите се намериха и доброволци, и изпратени от революционерите агитатори, които пропагандираха революционните идеи и, трябва да се признае, твърде успешно. Дори след като бяха окачени катинарите и агитаторите не можеха свободно да влизат от килия в килия, словесното въздействие продължаваше. С една дума, на арестантската маса бе необходим само пример, но… случва се масите да са готови за борба, а да не преминат към активни действия. Обяснението на това явление трябва да се търси преди всичко в социалния състав на масата и в липсата на причина, която да предизвика взрив.

Съществува едно съвсем погрешно мнение, че метежите, въстанията и други масови прояви на народа започват в предварително определен от някого ден и час. Не говоря за правителствените преврати, когато заговорниците разполагат с предани войски и за начало на операцията е достатъчна само една заповед. Имам пред вид народните движения, където положението е съвсем друго. Масата, колкото и да е заредена, няма да започне да действува активно, преди да се превърне в тълпа. За това е необходим повод! Но ако и след това остане тълпа, очаква я поражение. И то неизбежно! За да прерасне действието й в сериозна акция, необходима е организираща сила в лицето на хора, въоръжени с определено учение, тоест сила, способна да въоръжи тълпата с тактика, да постави пред нея цел.

Какъв беше социалният състав на масата, която по онова време се намираше в Ортачалския затвор?

Най-малобройна беше прослойката на професионалните революционери. Не повече от трийсет души за почти петхилядното население на Ортачала. Говоря за революционерите, осъдени на затвор, не на каторга. Каторжниците също бяха около трийсетина и ги държаха в отделна килия; сред тях нямаше и десетина души политически, ала всички без изключение, независимо от характера на извършените престъпления, трябваше да вземат активно участие в бунта. В същата степен се предвиждаше и участието на онези, които веднага след първите си изяви се озоваваха в затвора и тук завинаги свързваха съдбата си с политическата дейност, с революцията. Неотдавнашната амнистия бе освободила повечето от тях, но не след дълго те отново бяха затворени за повторно участие в революционни прояви. Това бяха младежи от различни социални слоеве! Тук можеше да се срещнат и млади пролетарии, и издънки на духовенството и буржоазията, и учители, и чиновници, имаше дори син на полицейски инспектор!

По-нататък. Ако определена група пристъпи към активни действия, то многохилядната маса незабавно ще отдели от своята среда стотина съвсем неочаквани и предани техни съратници. Революционното движение вече разполагаше с такъв опит. Тези сто и петдесет, сто и осемдесет души ще станат авангард, но чий? Във връзка с това да преминем към редовната маса.

Повече от петстотин затворници или десет-единадесет процента от целия контингент представляваше „обслугата“ на затвора. Администрацията я комплектуваше измежду затворниците с краткосрочни присъди или от тези, които скоро трябваше да бъдат освободени. Арестантите, които принадлежаха към тази прослойка, работеха в канцеларията, в складовете, а също така като перачи, чистачи, асенизатори. Тази привилегирована прослойка се хранеше от духовните и физически огризки на администрацията и разчиташе да получи „повишение“, или намаляване на срока. От тези хора бунтът можеше да очаква само измяна, предателство, вероломство. Разбира се, имаше и изключения.

Към обслугата — ако говорим за евентуален бунт — трябва да бъдат причислени отявлените монархисти и верноподаници, към пет-шестстотин души. Те с удоволствие биха изпозастреляли бунтовниците, стига да получеха пушки или патрони. Биха могли да се наброят още толкова затворници, на които им оставаха от два до шест месеца, и които, от страх да не получат нова присъда, лесно биха могли да се обявят против бунта. По такъв начин главатарите на бунта не само че не можеха да разчитат на цяла третина от арестантите, но даже трябваше да помислят как да ги обезвредят. Такава третина има обикновено във всеки затвор. Без нея нито една затворническа администрация не би могла да изпълни предназначението си.

Сега за тъй наречената „шобла“. В тази прослойка влизаха към триста разхитители и дребни чиновници, извършили различни неполитически престъпления. Те по цели дни тънеха в сладостни спомени как на някого от тях тайният съветник Трататаковски благоволил да каже: „Господине, дръжте се прилично!“, или как генерал Тралалаковски изпуснал пенснето си и неговият адютант бързо го вдигнал и му го подал. Извън затвора духовната храна на тази прослойка бе пълзенето пред привилегированото съсловие и сега всеки от тях се надяваше, че като излезе на свобода, все пак ще постигне онова, за което преди ареста е можел само да мечтае. Наричаха ги лисици и никой не се съмняваше, че започне ли бунт, ще се разбягат по дупките си. Към шоблата можеха да бъдат причислени още седемстотин-осемстотин арестанти. Един плиснал сярна киселина в лицето на невярната си жена, друг ударил съседа си с кирката, защото свинята му се промъкнала в неговата градина, трети изнасилил малолетна. Един даже беше заклал с брадва собствената си баба — печалбата възлизаше на седем рубли и четиридесет копейки. Но мнозинството от тази прослойка все пак бяха дребни крадци, тъй наречените „логои“. Кой знае защо, всички тия типове, който изброих, се наричаха с общото име шобла. Към непригодните за бунт можеха да бъдат отнесени и към триста болни и симуланти, а също така и около стотина чужденци. Така че още към хиляда и петстотин души трябваше да бъдат отписани като инертно, пасивно, в най-добрия случай неутрално стадо.

Кастата на крадците в тогавашните затвори се смяташе за господствуващ слой. Казвам кастата, защото те си имаха свои неписани, но точно установени закони, морален кодекс и съдебна процедура. Те се смятаха за „стопани на затвора“. Тази претенция се основаваше на един твърде убедителен довод: „Моят живот е лежане в затвора, временно освобождаване и отново затвор. Затворът е моят дом. А ти си човек, попаднал тук случайно, временно, следователно, ти си гостенин.“ Тази, тъй да се каже, магическа предпоставка получаваше пълна практическа реализация, тъй като всеки, попаднал за пръв път в затвора, проявяваше обърканост и безпомощност, докато крадецът, благодарение на традицията и личния си опит, беше въоръжен с поразителна устойчивост, жизнеспособност и цял арсенал от всевъзможни похвати, за приспособяване към обстоятелствата. Кастата на крадците имаше особена методика, целева теория и практика на общуване както с администрацията, така и с различните слоеве на затворническия свят, което служеше на интересите на кастата като цяло или на отделните й членове. Тук трябва да отбележа, че по онова време беше изключено каквото и да било сътрудничество между легитимираните крадци и администрацията или неин представител, а също така и всякаква връзка с политиката. Крадецът е аполитичен, космополитичен елемент — работата му е да краде, независимо къде и от кого. Негов дълг е неотклонно да изпълнява законите и моралния кодекс на кастата, винаги, при всички обстоятелства и навсякъде! Наистина подемът на революционното движение в Руската империя и във връзка с него увеличеният брой на политзатворниците ограничиха до известна степен правата на крадците, но те и в този случай проявиха завидна гъвкавост. Както вече споменах, взаимоотношенията им с политзатворниците се изграждаха върху принципа „Не те закачам, не ме закачай!“ и по такъв начин те бяха успели да запазят значителна част от прерогативите си, включително и правото да се хранят и обличат за сметка на другите слоеве затворници, да се шляят свободно на територията на затвора и още редица дребни, но твърде важни за един затворник предимства. Тук трябва да кажа, че на крадците бе забранено да се разкарват из затвора дълго време, след като в Ортачалския затвор започнаха да заключват килиите.

Толкова за крадците. Наред с тях споменах „логоите“. Както подобава на всяка каста, крадците също си имаха привърженици. Това беше многочислена група углавни престъпници, всеки от които жадуваше да получи званието „легитимиран крадец“. За тази цел през време на затворничеството си те трябваше с поведението си да докажат, че в тях тече „кръв на крадци“ и че са извършили престъпление не поради материална нужда, още по-малко пък — случайно, а по вътрешна необходимост. По численост те бяха няколко пъти повече от легитимираните крадци и все пак влиянието на кастата върху тях бе неограничено. Нямаше съмнение, че в случай на бунт крадците и логоите ще запазят строг неутралитет, макар че посредством агитация въстанието можеше да намери доста привърженици сред логоите. Революционният опит показа, че по време на вълнения, демонстрации или барикадни боеве крадците прекратяват своята дейност, а понякога, без каквато и да било принуда, доброволно се наемат с функцията на борци против престъпността и добросъвестно изпълняват задълженията си.

И така, оставаха петстотин души, които според нас трябваше да подкрепят бунта, да се нагърбят с основната тежест, а най-добрите от тях дори да станат ударна сила. Повечето вече бяха участвували в борбата против царизма — от масови митинги до индивидуално противодействие. Бяха осъдени на дълги срокове от пет до десет години. Възрастта им варираше от двайсет до петдесет години. Това бяха по правило хора с формиран характер и мироглед. Всеки от тях се бе трудил честно и бе попаднал в затвора само благодарение на прогнилия режим.

Обърнете внимание: масата, готова да избухне, беше налице. Силата, въоръжена с тактика, способна да превърне стихийните действия на масата в организиран метеж съществуваше. Нямаше само конкретен повод, причина, която да претопи масата в действуваща тълпа. Наше задължение беше да не допуснем възникването на такава причина.

Втората половина на моя доклад представляваше добре премислен комплекс от профилактични мерки. Подразбираше се, че с проблема за евентуален бунт ще се заеме жандармерията. Но не стана така. Въпросът изцяло бе предаден на ведомството на затворите. Няма да се занимавам с оценка на действията на това ведомство, ще разкажа само какъв път избраха те и мисля, че всичко ще стане ясно.

Конкретно в Тифлиския губернски затвор обстоятелствата се развиха по следния начин. В един прекрасен ден началниците на корпусите обиколили владенията си и прочели на арестантите съчинена от господин Коц була! Смисълът й бил приблизително такъв: понастоящем в Руската империя е установено народовластие, което се осъществява от Държавната дума. Всяка агитация против народната власт се смята за действие, насочено против народа, с което Негово Величество общоруският император няма да се примири. Ако някой мисли, че от обещаната в Манифеста свобода на словото могат да се ползуват и арестантите, нека си припомни, че Манифестът е предназначен за гражданите, а арестантите от момента на произнасянето на присъдата са лишени от граждански права. Следователно арестантът не е гражданин! Такава беше, тъй да се каже, теоретичната част на булата на Коц. По-нататък се изреждаха санкциите: за хулене на царя — пет дни карцер, за оскърбяване на Държавната дума — четири дни, словесното оскърбяване на министри, тайни съветници, църквата или представители на висшето духовенство се оценяваше на три дни, а най-евтино струваха полицията и затворническата администрация — два дни. По-малко наказание в булата не бе предвидено. Великодушието на Коц изглеждаше изключително. Това нововъведение стана повод за непрекъснати шеги и остроумия, а Дембин съчини пародия на посланието и я разпрати по всички килии. Някой дори успя да подхвърли един екземпляр на бюрото на господин Коц. Лука Петрович Дембин беше руски писател, достатъчно известен по онова време не само с острото си перо, но и с това, че царското правителство току го изпращаше в затвора.

Дембин спешно бе тикнат за два дни в карцера — за оскърбление на администрацията на затвора. В карцера насадиха по един човек от всеки етаж и за да се илюстрира действеността на булата, един от тях бе наказан с пет дни карцер. Никаква грешка — и четиримата бяха щатни нелегални агитатори, а не някакви си доброволци, които впрочем действуваха още по-активно от изпратените по поръчение и затова от гледна точка на Коц бяха още по-виновни. Оттук заговорниците, ако имаше такива, трябваше да си направят два извода: първо, че Коц смята да провежда твърдо набелязаната от него политика и второ, че той е прекрасно осведомен за всичко, което става в затвора. И двата извода излязоха правилни, тъй като той настойчиво продължаваше да наказва агитаторите и то тъкмо онези агитатори, които изпълняваха революционни поръчения. Нелегалните не отстъпиха, а засилиха работата. Не отстъпваше и Коц — засили репресиите. Мина половин месец и началниците на корпусите съобщиха на арестантите обещанието на началника на затвора: падне ли ни някой в ръцете за втори, да не говорим за трети път, така ще го наредя, че той не само завинаги ще се отучи да оскърбява царя и Държавната дума, но вече няма да се покаже пред хората от срам.

Стара и всепризната истина е, че на света няма загадка, която арестантът да не може да разгадае. Но смисълът на Коцовата заплаха беше непостижим. Какво можеше да измисли Коц, за да затвори устата на тези красноречиви, прекрасно подготвени, увлечени от агитаторската дейност гимназисти? С какво можеше да ги наплаши, и то толкова, че от срам да не смеят да се покажат пред хора?

Шалва Тухарели

Отначало в организационния комитет бяхме седмина: Фома Комодов, Андро Чанеишвили, Алексей Снегир, Амбо Хългатян, Езиз Челидзе, Пьотр Андрашчук и аз, Шалва Тухарели. Дата Туташхиа, разбира се, не влезе в комитета, но лежахме един до друг и той не само че беше осведомен за всичко, но се оказа неволен участник във всички обсъждания и планове. Направихме Класион Квимсадзе отговорник на килията. Той трябваше да наблюдава подозрителните арестанти и да осигури конспирацията.

Затворът си е затвор, някои неща вървят от само себе си, други никак не са ти по волята, но си принуден да се примиряваш и дори да се приспособяваш към тях. Думата ми е за Дата Туташхиа, който не поиска да се раздели с Поктиа, доведе го в килията и го сложи да спи до него. В края на краищата Поктиа излезе чудесно момче, но той беше непроверен човек и това дълго ни безпокои. Най-чудното е, че предположението на Фома Комодов, дето Поктиа бил откраднал гълъбите на сина на пристава, излезе вярно, ако не смятаме една подробност: гълъбите били на издънката на военния прокурор! Поктиа скоро разбра какво сериозно и опасно дело подготвяме, сметна за чест да участвува в него и безпрекословно, внимателно и разумно изпълняваше всички поръчения, между който някои твърде рисковани. Както казах, безпокоеше ни това, че той не беше проверен. Никой от нас не очакваше от него съзнателна измяна, но всички се опасявахме от неговата неопитност. Имаше обаче и един успокояващ фактор: Поктиа смяташе Дата Туташхиа за божество, слязло от небето на земята, и му се подчиняваше безпрекословно.

— Ако можехме някак си да се сдобием с ключове от килиите и корпусите! — каза веднъж Пьотр Андрашчук.

— Е, и какво от това? Само афект може да взриви масата, а не обстоятелството, че в един прекрасен миг ще се отключат килиите. Те и без това винаги са отворени… Необходим е афект. А за да го предизвикаме, ни трябва повод, причина — не знам за кой път подчерта Фома Комодов.

— Един умен човек ще подбутне администрацията — каза Класион, — ще измисли нещо такова, че… да я накара да прибегне до крайни мерки — и ето ви взрив!

— Това, което предлагаш, е мошеничество — възрази Фома Комодов. — Да, строят е толкова прогнил, правителството е толкова озверяло, че не трябва да имаш много ум, за да провокираш метеж. Но масата инстинктивно чувствува провокацията. На такава стръв тя няма да налети. Или ще клъвне, ще я опита и ще я изплюе, тоест ще ни зареже още при първите крачки. А един такъв провал е достатъчен, за да загуби завинаги доверие и уважение към политическата група, която е провокирала бунта. Затова не трябва да се постъпва така, Класион!

— Е, какво пък, сложете си бели ръкавици, да ви видим какъв бунт ще направите! — озъби се Класион. — Ще поживеем, ще видим, аз няма закъде да бързам!

Наистина, оставаше ни само да чакаме. Изглеждаше, че сме в задънена улица и трябва да се откажем от намерението си, но всички имаха предчувствие или надежда, а някои бяха дори сигурни, че повод ще се намери. Всичко, което ставаше около нас, оценявахме от една гледна точка — дали е повод, или не.

— Проповедникът е близо до откритието, помни ми думата. — Дата Туташхиа понякога наричаше Класион проповедник.

Започнах да се заглеждам в него. И наистина, в очите на Класион, който се разхождаше насам-натам, блестяха лукави пламъчета. Два-три дни той изобщо не разговаря с нас, но от разстояние се долавяше, че мозъкът му работи не по-зле от парна машина — чуваше се дори съскането. Най-после резервите от вода и въглища, изглежда, се свършиха и Класион ми пошепна:

— Шалва, знам какво смята да прави Коц с нашите момчета.

— Какво?

— Къде са карцерите?… В сутерена, нали така?

— Е, и?

— От едната страна на коридора са карцерите, а от другата килиите… Така ли е?

— Да, килиите на карантинното и още няколко други. И откъм карцерите има килии, две или три…

— А кой е затворен в тия килии, помниш ли?

— В двете има венерически… а в другите… не, не помня.

— Я помисли, помисли… в осма килия срещу карцерите!… — Класион излизаше от кожата си заради моята несъобразителност.

— Абе не помня, казвам ти… Изпит ли е това, какво е? Казвай каквото има да казваш!

— Педерастите са в осма килия, педерастите, тикво такава!… Диглиа, Дардак, Харчо, Дарчо, Аликсер, Рудолф Валентинович… Чакай, кой още беше?…

— После, после… — Вече май започвах да се досещам.

— После ли? В карцерите Коц е затворил по един гимназист! Сега, представи си, че през нощта Коц отвори вратата и пусне при нашия слабичък Какалашвили тоя слон Дардак!

Причерня ми… Най-напред си помислих, че такава гадост не може да хрумне на никой друг, освен на Класион.

— Бива си го поводът, а? — Той сияеше като военачалник след победа или откривател на неизвестен материк. — Представи си сега, че затворът научи за това!…

— Никому нито дума, Класион!

— Тоест… защо?

— Коц може би и не помисля за такова нещо, но ако идеята ти стигне до ушите му, непременно ще я осъществи!

— Там е цялата работа!

— Каква работа, дявол да те вземе? Дори това изобщо да не се случи, а само версията да бъде разпространена… Разбираш ли, че човекът ще бъде компрометиран завинаги! Как после ще се покаже пред хората?… Всеки ще рече — този деец, този оратор е бил жена на Дардак — няма що! — Нито дума за това, нито звук!

— Какви ги дрънкаш, драги? Да не мислиш, че между хиляда и четиристотин души няма да се намери нито един по-умен от мене?… Защо да ходим далече, нашият абраг вече се е сетил за всичко, бог да ме убие, ако не се е сетил.

— Защо мислиш така?

— Ами защо да не мисля, като снощи след разходката каза на Поктиа да изостане и да разузнае кои са в карцерите и по колко души има във всеки. Защо му е това, можеш ли да ми кажеш? Добре, от твоя Дата и с ченгел нищо няма да измъкнеш, ама и друг може да се сети и слухът ще плъзне като змия, то се знае.

В края на краищата ние с Класион решихме да кажем съображенията си пред комитета.

Трябва ли да казвам каква реакция предизвика нашето съобщение. Когато стихна първата вълна на изумлението, започнахме да мислим — подходяща ли е тази ситуация като повод за въстание, или не и какво да правим.

Ако работата се свърши със слухове, клюки и приказки за намеренията на Коц, този повод е съвсем недостатъчен за взрив — категорично заяви Класион.

— Съгласен съм — подкрепи го Фома Комодов.

— Кое ще бъде достатъчен повод? — попита Пьотр Андрашчук.

Всеки от нас разбираше, че взривът може да избухне само ако тази гнусотия действително бъде извършена или пък стане някакво друго, също толкова гнусно безобразие. Но кой би се решил да принесе в жертва другар, съратник или дори страничен човек?

— Революцията е чисто дело, тук не трябва да си служим с кал — каза Амбо и всички почувствуваха облекчение, че бе казано онова, което трябваше.

— Което е истина, истина е, Амбо, приятелю — откликна се Класион, — но революцията е борба, а борбата изисква жертви, загуби и когато се касае за бунт…

— По-кратко! — прекъсна го Амбо.

Класион се запъна. Фома и Амбо както преди го гледаха в очите. Дата Туташхиа, който ни слушаше полулегнал, се изправи и също се вторачи в Класион. Останалите седяха с наведени глави. Аз местех поглед от един към друг.

— Това трябва да стане… ако искате бунт, непременно трябва да стане! — твърдо каза Класион. — Всички мислите така, но ви е страх да си признаете.

Сега всички гледаха Класион, но в нито един поглед нямаше отрицание или осъждане. Не, в очите на всеки се четеше едно: нека да пропадне един сигурен повод за въстание, но това не трябва да се допусне!!!

Дата Туташхиа извади хартия и молив, бързо надраска две страници — голямо писмо според затворническите понятия, смачка го на мъничка топчица, завърза го с конец и го предаде на Поктиа:

— В килията на каторжниците се намира Гоги Цуладзе, еднокрак, показвал съм ти го. Ще му го предадеш. Аз не трябва да се приближавам към тях. Запомни: писмото в никакъв случай не бива да попада в чужди ръце!

Килията на каторжниците се намираше на нашия етаж. Поктиа можеше да предаде писмото, когато отиваше на разходка или на връщане. Това не представляваше особена трудност.

Скоро ни извикаха на разходка и ние излязохме.

В двора за разходки се случи нещо, което според мен обуслови всичко по-нататък. Някой прехвърли иззад стената привързана с камъче бележка. Един от шоблата я хвана и, разбира се, я даде на Спарапет. Спарапет беше патриархът на крадците, знаменит престъпник, майстор в своята работа. Беше към трийсет и пет годишен. Той свали конеца от бележката, разгъна я, прочете я и я пъхна в джоба си. Повървя малко и се приближи към Фома Комодов:

— Фома-джан, подхвърлиха ни нещо… не е за нас, пише: „За Бухала“… Но там… има такива работи… може би трябва първо ти да го прочетеш? Ще го вземеш ли, или да го дам на Бухала?

— За когото са го хвърлили, на него го дай!

— А? — Спарапет се колебаеше. — Е, както кажеш.

— Дата! — подвикна Фома.

Туташхиа се приближи, прочете бележката и я подаде на Фома.

Това е почеркът на Бикентий Иалканидзе. Фелдшера. Той ми е приятел.

За няколко минути бележката обиколи всички членове на комитета. В нея се съобщаваше, че Коц има намерение да използува против агитаторите компанията на Дардак. Това трябваше да стане за пръв път през смяната на Палаша по-следващата нощ.

Изпитах чувството, че бележката е инспирирана от Класион.

— Ще остана да видя Бикентий — каза Дата, мушна една рубла на надзирателя и се запъти към болницата.

Всички ние твърде много бяхме скитали по затвори и заточения, но съдържанието на тази записка беше тежко изпитание дори за нервите на Фома Комодов. Никога в живота си не бях се чувствувал толкова отвратително. Как да ви кажа… сякаш са те потопили в нечистотия и са ти забранили да се измиеш.

Дата не ни съобщи нищо ново, освен това, че Бикентий му посочил първоизточника на тази новина — началника на болницата, военния лекар Шчелкунов. Но защо на жандарма му беше необходимо да поверява на Бикентий държавна тайна?!

Едва на разсъмване престанахме да си шепнем.

— Какво да предприемем, за да предотвратим това злодеяние? — постави въпроса Фома Комодов.

— Има ли във всяка килия поне по един наш човек — запита Езиз Челидзе. — Ще известим всички. Ще накараме целия затвор да се развика и ще принудим администрацията да се откаже от намеренията си. Жандармите, то се знае, ги е страх от шума…

— И на Дардаковата компания трябва да предадем, ако се съгласят на тази мръсотия, да не ни се мяркат — ще ги пребием един по един, и виновните, и невинните — добави Андро Чанеишвили.

— Може да организираме такъв шум, че да дойде прокурор, да му предадем петиция против администрацията на затвора и те няма да посмеят — каза Пьотр Андрашчук.

— Да, да — развесели се Класион, — ще прочетат петицията ни, ще се изчервят всички — от царя до Коц — и ще ни пуснат да си вървим вкъщи!

— Този път не е правилен, другари! — намесих се аз. — Същността на нашата революция е в това, че тя се бори не с някакво отделно зло, а с цялата ситуация, която поражда злото. Можем ли да ликвидираме самата ситуация? За това трябва да мислим, а да спасим Какалашвили или Иванов, не е толкова сложно.

— Само бунтът може да ги спаси. А бунт няма да има, ако тази подлост не бъде извършена — държеше на своето Класион Квимсадзе.

— Мисля, че вече има повод, но относно това, какво е нужно за въстанието, искам да поговоря на четири очи с Фома — заяви Дата Туташхиа.

Всички бяхме достатъчно опитни, но смятахме Туташхиа за сила от съвсем особен ранг. Знаехме, че дойде ли времето, той ще каже своята и единствено своя дума.

— Съгласни ли сте? — попита Дата.

— Така да бъде! — каза Амбо.

Дата се отдели от нас, избра уединено място и повика Фома. Говориха дълго, после повикаха и мене.

— Претеглил ли си добре всичко? Ще се справиш ли? — запита го Фома Комодов, когато отидох при тях.

— Тази работа не е особено интересна за мене тъкмо защото ще мога да я свърша. Един достоен човек трябва да се стреми да прави неща, които не е правил по-рано и които му изглеждат невъзможни. Вие, Фома, се залавяте за нещо, което ви изглежда невъзможно, и аз се оказах с вас само защото не бих могъл да постъпя иначе.

— Не би могъл ли? — попита Фома. — Можеш ли да ми кажеш, Дата, защо поемаш такъв голям риск?

— Непременно ли трябва да отговоря?

— Това е само молба. Искам да знам за себе си.

— Ще опитам… — Дата се замисли. — Виж какво, когато злото се извършва пред очите ти, е лесно да го преодолееш, много лесно. Да се превърне злото в добро, е много по-трудно, но все пак е възможно. Но и доброто, и злото имат свое гнездо, както го има впрочем всичко съществуващо на тоя свят. Ако не разрушим гнездото на злото, то ще израсне на други места. А да се разруши гнездото на злото, е много голямо дело, толкова голямо, че заради него си струва и да пострадаш, и да загинеш. Затова ще ви помогна, с каквото мога, но съвсем не смятам, че се излагам на голям риск. Искам да знаеш това.

Фома слушаше, без да откъсва очи от лицето на Дата. Изглежда очакваше да чуе още нещо.

— Е, вече ти казах всичко — какво мисля и защо се заемам с вашата работа.

— Добре! — каза Фома след дълго мълчание. — Шалва! Дата обещава утре през нощта да ни намери ключовете от всички корпуси и килии, но не иска да каже на никого… освен на мене по какъв начин смята да го направи. Трябва да приемем това условие. Ще съобщя на членовете на комитета и ще решим да започваме ли бунт, или не. Дата няма нужда от нашата помощ. Вика само тебе! Трудна и рискована работа е.

Не оставих Фома да довърши:

— Готов съм. Ако не иска да зная всичко, не е необходимо. Ще отида и така.

Защо да си кривя душата: всички членове на комитета се колебаеха, аз също. Всички бяхме възбудени и неизказано се радвахме, че наближава решаващият час и все пак в дъното на душите ни тлееше надеждата, че Дата Туташхиа няма да успее да изпълни обещанието си! Това е обяснимо. Трудно е да залагаш живота си на карта, дори ако правиш това, след като хладнокръвно си пресметнал и обмислил всичко. Трудно е, дори ако се вдигаш срещу врага на отечеството и зад теб стоят твоят народ, твоите деца и законът на твоята държава, който не само ти позволява да станеш убиец, но и ти обещава да запази доброто ти име. Какво остава за шепа единомишленици, които се нахвърлят върху една мощна империя и върху закон, който веднага ще ги обяви за убийци, изменници, долни хора. Това е тежък товар, дори ако човек е изпълнен с вяра, че се решава на такава крачка заради по-доброто бъдеще на своя народ!

— Другари! Ако някой иска да се оттегли от нашата работа, не е късно и не е срамно да го направи — каза Фома Комодов. — Нека напусне и ние до време няма да го питаме нищо.

Кой би могъл да се нарече страхливец?

Всички бяхме готови за действие. Само Андро Чанеишвили попита:

— Но защо Дата Туташхиа иска сляпо да го следваме?

— Дата Туташхиа нищо не иска от нас, — възрази Фома. — Той само ни съобщи, че утре вечерта от десет до единайсет ключовете ще бъдат в ръцете му. От нас зависи дали ще се възползуваме от това, или не.

— Какво мислиш да правиш, защо криеш? — Класион хвана за ръката Дата Туташхиа, който отиваше при Дембин.

— Само не се обиждайте. — Дата приседна до Класион. — Никой от вас няма нужда да му давам акъл, а за работата, за която се захващам, и един акъл е предостатъчен. Ако ви кажа какво смятам да правя, ще започнете да обсъждате и да ми давате съвети. Може да ви послушам и вашият съвет да ме разколебае. А съмненията и колебанията са лоши помощници в такава работа. Затова не ви казвам нищо.

— Ами ако от твоята идея пострадаме и ние, и нашето дело, тогава? — попита Амбо.

— Приятелю Амбо, цар Николашка ти е сторил толкова зло, че мога ли да ти навредя повече? Ние сме в затвор, а законите на затвора ти ги знаеш по-добре от мен. Какво смятам да правя, и какво искам, си е лично моя работа. Правя това, което смятам за необходимо, а дали вие ще се възползувате от него, или не, не искам да зная. Ала всичко може да се развие така, че да ви дотрябвам много.

— Къде не е прав този човек? — попита Фома Комодов.

— Прав е до небесата — каза Езиз Челидзе.

— Не разбирам защо се засягате?! — каза Пьотр Андрашчук. Какво повече искате? Ако искаме, ще се възползуваме. Така ли е? Хайде да спим.

— Ако някой не иска, да каже! — повтори Комодов. — Няма ли такива? Тогава да започнем.

Решихме да започнем на другия ден вечерта, когато на смяна застъпи Палаша. Ако Дата наистина се сдобие с ключовете, ще отворим килиите и това само по себе си ще стане сигнал за започване на метежа.

През тази нощ никой не затвори очи. Криехме един от друг, че не спим, всеки искаше да изглежда храбрец в очите на другарите си, пък се и страхувахме да не заразим с вълнението си и другите.

Най-после съмна. Вдигнахме се, хапнахме и започнахме да се съвещаваме.

Най-близката ни цел беше да превземем затвора, в който лежахме. Това означаваше: да прогоним администрацията, да преградим входовете, да издигнем барикади и да стоим въоръжени, докато развитието на събитията не ни изправи пред нови алтернативи. Много неща зависеха от това, как ще реагират Метехският затвор, Тифлиският нелегален комитет, тифлиската работническа класа и най-после царят и Държавната дума, ако новината за нашия бунт стигне до ушите им. Главното ни изискване беше безпрекословното изпълнение на предвидените в Манифеста от 17 октомври обещания, а по-нататък следваха още единадесет точки: облекчаване на условията на затворническия режим, незабавно освобождаване на инвалидите, болните, затворниците с малки присъди, жените и т.н.

Съвещавахме се до разходката. Почти всички въпроси бяха решени, задълженията разпределени, написани няколко необходими бележки и текст на възванието, където се обясняваха както общите цели на бунта, така и безчинствата на Коц. След това оставаше само да чакаме.

Слушах другите, говорех аз самият и през цялото време не ме напускаше чувството, че тази раздвоеност, за която говорих, сякаш се бе усилила у всички ни и бе прераснала в сигурност, че операцията с ключовете няма да се осъществи и няма да се наложи да се излагаме на смъртен риск.

За миг дори си помислих, че Дата Туташхиа ще ни даде ключовете, а ние нищо няма да можем да направим.

Не откъсвах очи от него. След закуската той чак до обяд игра на зарове. После цял час си чесаха езиците със Спарапет. Двамата се веселяха от сърце. После още един час се разхожда с художника Лоладзе — имаше и такъв в килията. После седна при Дембин и Лука Петрович се отплесна в спомени за живота си по време на заточенията. С една дума, разкарваше се из килията, като да не замисляше нищо. И не ме викаше! А оставаха броени часове! Може би се беше отказал? Обнадеждаваше ме само това, че Поктиа два пъти изскача от килията: първия път помогна при изливането и донасянето на водата, при което на излизане изнесе едно черно хлебче. Надзирателят дълго се препира с него за това хлебче. Погледнах Туташхиа — той крадешком наблюдаваше Поктиа. Сутринта Дата беше взел хлебчето от крадците и бе скрил в него кама. Никой, освен мене, не бе забелязал това. На надзирателя най-после му омръзна да се препира с Поктиа и го пусна. Поктиа се върна, разбира се, без хляба и сега ме човъркаше мисълта защо Дата в най-решаващия момент се бе постарал да се избави от единственото си оръжие. Втория път Поктиа изнесе кофата заедно с чистача. За пръв път, откакто беше тук, я докосваше. Този път отнесе една бележка и като се върна, пошепна нещо на Дата. Забелязах още, че след разговора с Дата Лоладзе обиколи цялата килия, събра всички моливи, колкото ги имаше — сини, червени, черни, зелени, — стри графита и започна да го смесва. Колкото и да си блъсках главата, в края на краищата реших, че намеренията на Дата не са свързани с поведението на Лоладзе.

Изведоха ни на разходка към пет часа. В шест надзирателите се сменяха и затова ни позволиха да се разхождаме само половин час — а ни се полагаше цял. През този половин час Поктиа не откъсваше очи от стената, която ни отделяше от затворническата болница. Явно очакваше бележка и когато ни заявиха, че разходката е свършена, не издържа и започна да се препира с надзирателя.

— Умири го! — каза ми Дата.

Побързах да го отведа, защото можеха да го пратят в карцера. Дата ни догони и смъмри своя адютант. Поктиа наведе глава.

Първите бяха вече влезли в главния вход на корпуса, когато покрай нас се промъкна чистачката Нене и хвърли в краката ни нещо, завито в парцал.

— Вдигни го! — каза ми с очи Дата.

Наведох се. Надзирателите не забелязаха нищо. Ако Поктиа беше на мое място, начаса щяха да се лепнат за него — твърде много им се беше въртял днес пред очите.

— Какво има тука? — попитах аз.

— Коси.

В килията разгърнах парцалчето. В него наистина имаше косми — дебели, груби, побелели, смесени с черни. Дата ги даде на Лоладзе. Художникът ги погледна, попипа ги, явно остана доволен и се зае веднага да майстори перука и мустаци с умение, което ме смая. „Сигурно е бил гримьор в някой театър“ — помислих си аз.

Смени се надзирателят на нашия етаж. Значи и Палаша бе приел сутерена. Някога Палаша бил палач. После го назначили за началник на мул-етапа — така в Ортачалския затвор се наричаше малката двуколка, в която бе запрегнато муле. С нея изкарваха покойниците и ги погребваха наблизо, по най-близките склонове на Телетските планини. Най-после го бяха повишили — бе назначен за надзирател и очевидно за особени заслуги и в знак на доверие му повериха най-трудния участък — подземието.

И така, Палаша и другите надзиратели от смяната му застъпиха в шест часа вечерта. По същото време се правеше проверка, за което отиваше един час. От седем до осем бе вечерята. От осем до десет — изнасяне на кофите, тоалет, зареждане на вода. В десет часа отбой. В този час дежурният комендант лично обикаляше всички етажи. Тази нощ дежуреше Канарейка. Канарейка беше фамилно име, а не прякор. Той надничаше в шпионките на почти всички килии, за да се увери, че в поверените му владения цари мир, порядък и райско смирение. Арестантите оставиха господин Канарейка с името му заради контраста: той беше дебел, черен, наполовина побелял, дългомустакат тип — по-добър прякор от канарче едва ли можеше да му се измисли. Въпреки че надзирателят на всеки етаж притежаваше пълен комплект ключове от своите килии, самите надзиратели също бяха затворени, тъй като площадките между етажите бяха преградени с решетки от дебели стоманени пръти, а вратите, монтирани в тези решетки, се заключваха с огромни катинари, чиито ключове се поверяваха на дежурния комендант. По такъв начин надзирателите се намираха в плен на господин Канарейка и ако Дата Туташхиа бе обещал да ни предаде ключовете от всички корпуси и килии, значи, той трябваше най-напред да се сдобие с комендантските ключове, та с тяхна помощ да се добере до надзирателите, у които бяха ключовете от килиите… За да ограбим Канарейка, трябваше да заловим нашия надзирател, да му вземем ключовете и да направим засада на Канарейка. Не беше по силите ми да разгадая всички ходове на този замисъл и неспокойното ми очакване свърши с това, че когато изкарахме в коридора празните бъчви от донесената за вечеря чорба — това беше в осем часа вечерта, Дата ме извика и ми каза:

— Шалва, тази вечер тоалетът трябва да започне от нас. Тогава каторжниците последни ще тръгнат.

— А после?

— Ей там седи старият Миндадзе. Нали сте земляци? Този надзирател се отнася добре с него, струва ми се, че са от едно село. Ти често говориш с Миндадзе и понякога го черпиш…

— Какво трябва да правя?

— Нека Миндадзе помоли надзирателя да ни изведат първи. Кажи на Миндадзе, че много те боли коремът, нека помоли. Надзирателят няма да му откаже. Ако пък този номер не мине, каторжниците ще измислят причина — при всички случаи няма да излязат първи и ще се намерят на опашката, но… да не заподозрат нещо…

След пет минути вратата се отвори и надзирателят ни поведе към клозета. Поктиа побягна към килията на каторжниците и като се върна, съобщи на Дата:

— Там всичко е наред. — Питат как е при нас. Казах, че и ние сме готови.

— Какво могат да направят тези оковани хора? — попитах аз Дата, когато се върнахме в килията.

— Ти да не си забравил? Оковани са само онези, на които са произнесени каторжните присъди. Останалите нямат окови.

— Много сте ни необходим, Лука Петрович. — Дата ме отведе при Дембин. — Молбата ни не е съвсем обикновена и работата е твърде рискована…

— Слушам ви, господа… По възможност… С каквото мога!…

— За половин час, най-много за час, трябва да се преоблечете като надзирател. Извинете, но се налага.

— Като надзирател ли? — изуми се Лука Петрович — Аз да облека униформата на надзирател? За нищо на света! Вие оскърбявате моите убеждения. Да намъкна кучешка кожа? Никога!

— Лука Петрович, скъпи! — прекъснах аз разбушувалия се писател-либерал. — Това е необходимо за делото, за революцията!

— Слушайте, миличък — лицето на Лука Петрович се озари от надежда, — в тази постановка, струва ми се, за мене може да се намери някоя друга роля. Вие сигурно имате много роли, а за тази… да потърсим друг.

— Лука Петрович — замолих го аз, вие с нашия днешен надзирател сте като близнаци. Вашият отказ заплашва с провал цялата операция!

Дата Туташхиа му внушаваше, че революционер е онзи, който заради революцията е готов да се преоблече дори като жандарм.

Най-после Дембин се съгласи.

Дойде моят ред. Лоладзе ме омота с някакви парцали, напъха ми разни подплънки и, когато според него придобих габаритите на господин Канарейка, започна да ми прави мустаци. Тази процедура не можеше да се укрие. Решили, че подготвяме поредното затворническо представление, арестантите ни наобиколиха, весело предвкусвайки предстоящото забавление.

Не можете да си представите с какво увлечение се грижеше Лоладзе за всяко косъмче. Подрязваше, сресваше, приглаждаше… Отстъпваше крачка назад, притичваше, поправяше, отдалечаваше се и пак ми се любуваше.

— Ти, брат, си бил истински художник! — каза му Лука Петрович.

— Не, драги ми, истинското изкуство започва тогава, когато човек е сит или убеди самия себе си, че е сит — тъй казваше моят учител Иван Никифорович Страстнов — велик човек беше той! И много обичаше такива сентенции.

Опашката вече бе стигнала до другия край на коридора, когато забелязах, че Дата май се вълнува. Състоянието му се предаде на всички членове на комитета. Уговорката беше всеки да се държи както винаги — един да лежи, друг да играе на табла, трети просто да се шляе из килията. Но всичко ставаше наопаки. Всички седяха по наровете си и мислеха, мислеха, мислеха…

Ние с Дата се долепихме до вратата, ловяхме всеки звук откъм коридора.

Ето, влезе в килията си и последният арестант.

Ето, тракна резето и издрънчаха ключовете.

Килията се затвори.

Надзирателят отключва килията на каторжниците. Пак звънтене на ключове, скърцане на резе, което се вдига, дрънчене на ударен в стената метал… Стъпки… Шляпане на множество крака и… пълна, затаена тишина.

… Крачки към нашата килия… Двама или може би трима души…

— Хванали са го! — прошепна Дата.

Вратата на клозета заскърца и шумно се захлопна. Някой с бързи, шляпащи, неспокойни крачки се приближи към килията на каторжниците, сложи резето и превъртя ключа.

Отново крачки към нас. Същият бърз, шляпащ звук. Някой надникна в шпионката на нашата килия. Шпионката се затвори и вратата се открехна. Зад нея се мярна и изчезна фигурата на Гоги Цуладзе. Дембин, аз, Лоладзе и Дата Туташхиа излязохме в коридора. На прага на килията изведнъж ме обхвана остро желание да хвърля поглед към нашите… Но не успях.

— Поне да ни беше казал някой какво ни очаква! — пошегува се Класион.

Шегата увисна във въздуха. Дата взе от Гоги връзката ключове и заключи килията ни. Гоги тръгна напред. Ние тримата го последвахме към клозета.

Надзирателят с вързани очи, само по бельо и бос, стоеше в ъгъла, с гръб към нас. На тила му стърчеше дебел възел, краищата на пешкира падаха върху раменете му.

Дата влезе след нас и със знак нареди на Дембин да се преоблече. Униформата на надзирателя беше в ръцете на единия от двамата неизвестни, които заварихме вътре. И двамата бяха с маски. Гоги подаде маски и на нас с Лоладзе.

Спомням си, че Дембин все не можеше да пъхне крака си в надзирателския ботуш, все не можеше да се задържи на един крак и Дата го подкрепяше. Ръцете не го слушаха, пръстите му трепереха. Най-после го нагласихме. Художникът накара писателя да отпусне колана си, надипли отгоре ризата, поправи шинела, нахлупи шапката малко накриво, както правеше нашият надзирател. С една дума, придаде му по-натурален вид.

Когато прозвуча отбоят, Дембин и Дата излязоха в коридора, а ние всички останахме в клозета. Един от каторжниците държеше до хълбока на надзирателя голям саморъчно изработен нож.

След няколко минути чухме звук от превъртане на ключ. Дембин бе пуснал Дата в килията.

Предстоеше ни да чакаме, докато комендантът Канарейка благоволи да дойде на нашия етаж. Трябваше да чакаме петнайсет-двайсет минути, може би половин час.

— Да излезем да видим какво става — пошепнах на Гоги.

Гоги разбра, че бездействието ме измъчва. Той също беше силно развълнуван и с крайно напрежение на волята запазваше спокойствие.

Излязохме в коридора. Дембин стоеше на площадката на етажа и гледаше надолу.

— Канарейка е в подземието — каза той. — А Дата казваше, че първо ще се качи тук… И Коц е с него в подземието.

— Ще дойде — като помисли малко, каза Гоги. — Всичко е наред. Разбира се… Днес имат работа там…

Гоги се приближи на пръсти до нашата килия, отвори шпионката и започна да си шепне с някого. Изглежда, Дата стоеше от другата страна на вратата. Вратата, която водеше към подземието, се затръшна, но не щракна резе, не издрънчаха ключове. Канарейка излезе от подземието, без да затвори вратата! Значи, смяташе веднага да се върне. Комендантът се качваше при нас. И то сам! Дембин замря пред вратата на килията на каторжниците. Ние се скрихме в клозета. Гоги угаси свещта — това също беше важен детайл от операцията…

Само след миг Канарейка влезе в осветения с две слаби крушки дълъг коридор на нашия етаж. Лука Петрович се долепи до шпионката и както му бе наредил Дата, силно удари по вратата с връзката ключове. Звукът се понесе по целия коридор и привлече вниманието на Канарейка. Дембин се откъсна от шпионката на килията на каторжниците, обърна се и заби нос в шпионката на отсрещната килия. Канарейка по навик тръгна към противоположния край на коридора и като измина няколко крачки, веднага откри нарушението — от едва открехнатата врата на клозета не се процеждаше светлина. Той разтвори вратата и влезе, но слабата светлина откъм коридора не можеше да разпръсне натрупания в помещението мрак. Ние се бяхме притаили до вратата, залепени до стената. Канарейка влезе и още преди да успее да забележи сенките ни, усети докосването на ножове до гърлото и до сърцето си. След миг и неговите очи бяха завързани с пешкир. Той вдигна ръце и връзката ключове от етажите се намери в ръцете ми. След не повече от две минути Канарейка беше само по бельо, а аз се кипрех в неговия мундир. Лоладзе бързо ми залепи мустаците, повъртя се около мен, постара се да постигне сходство — образецът беше до него и това не бе трудна работа, — огледа ме още веднъж и ме пусна, като театрално разпери ръце:

— Feci quod potui, faciant meliora potentes![1] — произнесе той и излезе в коридора.

Канарейка и надзирателят останаха в клозета под охраната на двамата каторжници с маски. Гоги с жест им заповяда да си отварят очите на четири и ние излязохме след Лоладзе.

Отключих нашата килия и Дата Туташхиа, Поктиа, членовете на комитета и още неколцина доброволци излязоха в коридора. Помня, че преди да пристъпи прага, Пьотр Андрашчук се прекръсти и пошепна нещо, очевидно молитва. Позабави се и Класион.

— Класион Квимсадзе! — тържествено прошепна той. — Настъпи най-великата минута в твоя живот! — Сведе очи към прага и чак след това го прекрачи.

Дата Туташхиа предаде ключовете от нашия етаж на Фома Комодов. Фома повтори шепнешком по два пъти задачата на всеки и разпредели задълженията. Изглежда, хората бяха загубили способността да мислят, да слушат и да помнят. Най-после Дембин и аз — тоест надзирателят и комендантът Канарейка, — водейки под охрана Дата Туташхиа, Поктиа, Андро Чанеишвили, Алексей Снегир, Езиз Челидзе, Пьотр Андрашчук и Класион Квимсадзе заслизахме надолу. Фома Комодов, Амбо Хългатян и Гоги Цуладзе останаха горе и тръгнаха по килиите да разясняват положението, да четат възванието, да събират доброволци… Работа имаше, колкото щеш.

Катинарът на третия етаж заяде. Ръцете ми трепереха, може би защото се притеснявах, че зад гърба ми хората губят търпение, излизат от кожата си и всеки миг някой ще ми каже: „Дай аз да отворя!“ Не зная дали надзирателят беше наблизо, или пък се бе приближил, за да види защо се бавя, но едва отворих вратата и той се изпъна пред мене.

— Кръ-ъ-гом! Говедо! — Преди да довърша, видях гърба му и краищата на пешкира, обвил главата му.

На този етаж останаха Андро Чанеишвили и Езиз Челидзе. Слязохме на втория етаж, после на първия. И тука се повтори почти същото, което стана при нас. С две думи, прага на подземния коридор пристъпихме само двамата с Лука Петрович. Класион Квимсадзе, Поктиа и Дата Туташхиа останаха зад вратата.

Дата Туташхиа неведнъж ми беше втълпявал, че смелостта е навик. За малкото време, през което слязохме от нашия етаж до подземието, аз дотолкова свикнах да залавям надзирателите, че като видях обожаемия Коц и още по-обожаемия Палаш, се запътих право към тях. Вървях бавно, като дрънках ключовете. На пет-шест крачки от мен, навел глава, много уверено крачеше Дембин. Спрях до една килия и надникнах през шпионката. Същото направи и Дембин — така бяхме се разбрали… Коц седеше на един стол в дъното на коридора. До него се бе изпънал Палаша. Когато влязох в коридора, Коц плъзна по мен поглед и със скучаещ вид се обърна настрана.

Ударих по вратата на килията с връзката ключове и при този сигнал в коридора се втурнаха Дата, Поктиа и Класион. В тесния коридор Коц и Палаша не можаха да разберат кой тича зад гърба ми. При това всички бяха с маски, пък и осветлението беше като навсякъде — два пъти, а може би три пъти по-слабо от обикновеното.

— Стани, говедо! Обърни се към стената! — прошепнах аз. Палаша едва не припадна, а Коц дори не можа да се помръдне, та Поктиа и Класион го обърнаха към стената заедно със стола.

Дата взе от Палаша ключовете, завърза му очите, а ние обработвахме Коц.

Огледах се — Дембин припряно се събличаше и така далеко захвърли надзирателския ботуш, че едва не улучи Фома Комодов, който тъкмо в това време влизаше в подземието.

Дата тръгна по карцерите и изкара всички оттам. Нещастният Какалашвили не можеше да разбере какво става, изпули очи, искаше да каже нещо, но Фома допря пръст до устните си, с което съвсем обърка бедния гимназист. Дардак също искаше да излезе, но Фома Комодов го натика обратно в карцера.

Дембин по долни гащи избяга от коридора.

Дата кимна на Класион да затворят Коц в един от карцерите. Класион се приближи до него, вдигна осем пръста и кимна към осма килия, до която стояхме. Дата го погледна, без да разбира какво иска да каже. Класион се потупа по задника и Дата се разсмя. Докато схвана, че този кучи син Класион предлагаше да тикнем началника на затвора при педерастите, зад гърба ми екна дружен смях. В коридора вече се въртяха двайсетина души и всички се смееха. Някои от тях не познавах дори по физиономия. Смехът пробяга по килиите и след някаква си половин минута се смееше целият затвор — четири хиляди души.

Отворихме осма килия и вкарахме в нея Коц. Разбира се, никой не би го пипнал, но само мисълта да го тикнем при педерастите беше достатъчна да опозори за цял живот началника на затвора.

— Развържете му ръцете, и свалете превръзката от очите му! — заповяда Фома.

Педерастите стояха, скупчени в един ъгъл, и нищо не разбираха. Пръв се приближи Харчо и започна да развързва ръцете на Коц. Събра смелост и Алискер, който свали кърпата от очите му.

— Бисмаллах, кой е това? — Изплашеният Алискер заотстъпва заднишком към своите.

Харчо надникна в лицето на началника на затвора:

— Брей, той е, бога ми!… — Не, ама погледни го! Коц! Наистина е Коц!

— Моля ви се, нима господарят-император вече се е отрекъл от престола? — попита Рудолф Валентинович.

— Отваряйте си очите! Пази боже да започне да писка — на всички ви ще преброя ребрата! — заплаши ги някой зад гърба ми.

Огледах се — беше Чалаб.

Съдбата ме срещна с Чалаб, когато излежавах първата си присъда. Той беше мирен ножар. Бяха го затворили, защото услужил някому с револвер и с него бил убит един жандарм. Чалаб нямаше никакво отношение към революцията и аз бях поразен, виждайки го за втори път в ролята на политзатворник. Обадих му се. Оказа се, че е затворен вече за трети път след историята с револвера — и двата пъти за безмилостен побой на полицаи. Всеки си е башка луд — той мразеше полицаите и по време на следствието от някакво необяснимо упорство, обяснявал постъпките си с омраза към царизма. Затова го съдеха като политически.

Когато затворихме вратата на осма килия, Чалаб каза на Фома:

— Тук трябва да има стопанин. Щом оставяме Канарейка и Палаша…

— Оставяме ги.

— Опасно е… Ами ако арестантите разбият вратата и им направят нещо! Това не трябва да се допуска…

Фома кимна, но нищо не каза.

— Дай ключовете, аз ще имам грижата — каза Чалаб.

Фома му подаде връзката ключове.

— Тогава намери хора, сам няма да се справиш…

— Изобщо необходим е ред, революционна дисциплина — казах аз.

— Всичко ще бъде тип-топ! — успокои ме Чалаб.

— Освободете коридора! — извика някой и коридорът в миг опустя. Пред осма килия останахме трима — Фома Комодов, Дата Туташхиа и аз.

— Не трябва така! — проговори Фома.

— Прав си, не трябва! — потвърди Дата.

— Чалаб, ела тук! — повика го Фома.

Чалаб тъкмо въвеждаше в килията Палаша. Затвори вратата след него и се приближи към нас.

— Заведи го при Палаша! — Фома кимна към осма килия.

— Кого?

— Коц.

— Коц ли? Мислех, че говориш за някой от тези… Коц? Да изведа Коц? — Чалаб недоверчиво погледна Фома. — Защо?

— Затова… лошата власт върши лоши работи, затова народът иска да свали Николашка — каза Дата Туташхиа. — А на нас не ни прилича, така мисля аз. Заведи го при Палаша! — повтори Фома и ние тръгнахме към изхода.

— Както кажете! — неохотно се съгласи Чалаб.

[1] Направих каквото можах, който може, да го направи по-добре (лат.). ↑

Граф Сегеди

Може да се каже, че изчерпателно, до пикантни подробности бях осведомен за развитието на бунта. Един от моите бивши подчинени бе свидетел на събитията от началото до края, но, подчертавам, само свидетел и наблюдател. Независимо от това, че управлението на затворите беше едно от подвластните му учреждения, той нямаше в него дори съвещателен глас. Вече споменах, че така бе решено в столицата. Но, тъй или иначе, един час след превземането на затвора от арестантите моят бивш подчинен вече се намира в караулната кула и ето какво се разкрива оттам.

Из тъмния двор сноват стотици хора. Около корпуса вече се извисяват огромни купчини от камък и тухли — арсенал, в случай че затворът бъде щурмуван отвън. Скърцат скелите на строящия се корпус, с грохот падат на земята дъски, хората се въоръжават — кой с тояга, кой с камъни, кой с кирка или лост.

Някой изкарва от килиите петдесетина арестанти. Те мъкнат дървен материал от строящото се здание и издигат барикади. Работата спори, отдалече се чуват къси разпореждания, очевидно на сведущи хора.

Малко по-късно докарват до барикадата групичката надзиратели и със свиркане и дюдюкане ги принуждават да се прекачат през нея. Външната врата се отваря и войниците, залегнали отвън, преброяват надзирателите като арестанти и ги пускат на свобода. Вратата се затваря. На разсъмване затворът представлява добре укрепено фортификационно съоръжение. На барикадите се е събрал сума народ. Бойният дух, въоръжението — планини от камъни и натрошени тухли — говорят, че в работата участвуват опитни хора. Кухнята започва да раздава утринната чорба. Най-напред занасят закуска на позицията. Обслугата работи като часовник и безпрекословно изпълнява разпоредбите на дежурните и интендантите.

Веднага след закуската в двора се разнася страшна воня, като при чистене на канали. Един от главатарите води отряд, който носи нечистотии и ги излива направо върху барикадата пред главния вход. Този главатар е арестантът Класион Квимсадзе. Същият Квимсадзе ръководи монтажа на някакво странно съоръжение върху площадката на третия етаж на строящия се корпус. Другите главатари още не се показват.

Първият контакт с разбунтувания затвор е установен посредством интенданта Чарадзе. Отварят му вратичката в портала и той провира глава.

— Не мога да вкарам провизиите през това вонящо купище — крещи Чарадзе. — За пет хиляди човека, хем за три дни!… Пфу, как сте омърляли всичко! Хайде, разчистете пътя!

Всички мълчат.

— Да не сте оглушали?… На вас казвам!

— Нека свалят решетките поне от един прозорец на административния корпус и да я предадат оттам — казва високо някой.

— Как не! — Ще ви свалят решетките?! — подхвърля Чарадзе и вратичката в портала с грохот се затръшва. Към десет часа сутринта наместникът утвърждава състава на оперативния щаб. Потушаването на бунта е възложено на полковник Кубасаридзе. След кратко съвещание до един от прозорците на административния корпус застават войници и започват да свалят решетката. Изсипалите се на двора арестанти отпразнуват първата победа с невероятен рев и интендантът Чарадзе предава тридневната дажба за целия контингент на изпратен от бунтовниците представител, арестанта Шалва Тухарели. Той е още жив и живее на село и работи като заместник-директор на средно училище. Онази част от записките ми, която разказва за вътрешните, неизвестни на следствието отношения, е написана въз основа на разказите на Шалва Тухарели.

Приемането на провизиите продължава не повече от петнайсет минути и самият Шалва Тухарели тръгва след последния чувал. Войниците помитат прозореца с метла, избърсват го първо с мокър, после със сух парцал и на прозореца се показва полковник Кубасаридзе.

— Здравейте, арестанти! — извиква полковникът.

Никой не отговаря на поздрава му.

Кубасаридзе се оглежда през рамо и от двете му страни цъфват двама офицери с по-малък чин.

— Арестанти! — произнася любезно полковникът. — Не разбирам от какво сте развълнувани, защо е тази бъркотия?

Нито звук в отговор.

— Например вие!… Заповядайте напред, излезте, излезте! — поканва някого от шоблата един от офицерите. Очевидно към поканения за пръв път се обръщат на „вие“, и то толкова учтиво, та нещастникът машинално се подчинява и прави две крачки напред.

— Прекрасно! — заговаря полковникът. — Вашето име, младежо?

Младежът навежда глава и е трудно да се предположи, че полковникът някога ще чуе името му.

— Не се бой, синко, кажи как се казваш. Ето, аз например… аз се казвам Станислав Кайхосрович Кубасаридзе, а ти?

Шоблата мълчи като пън. Тълпата безмълвно се вслушва в тишината.

— Кажи — гука полковникът, — аз се представих, представи се и ти.

След дълга пауза от утробата на тълпата се дочува като от гроб:

— Брей, колко бил хитър! Изтрябвало му е името ти, голям армаган, сега ще си го отнесе у дома! Добре де, като го научи, защо му е?… Виж, ако ти научиш неговото… лошо му се пише. Затова си трае. Искал да му знае името! Много искаш!

Полковникът, очевидно непривикнал на такова дръзко държане, се обърква.

— Добре де — обажда се вторият офицер, — не е необходимо да си казваш името. Кажи на господин полковника от какво си недоволен, с какво са те обидили, кой те е обидил, как…

— Така… — неочаквано гръмогласно и сърдито заговаря арестантът — цял месец пътува писмото да ми донесат ядене от къщи и все не носят… Чакам, ама няма нищо!

Офицерите се споглеждат, полковникът се гласи да каже нещо… Но авторът на неполучените писма не го оставя да говори:

— Не пускат писмата, не ги носят в пощата. Затворът не ги пуска!

— А-а! — съобразява полковникът. — Ще изясним това, непременно ще го изясним и ще накажем виновните. Върви напиши писмо, аз сам ще го пусна в пощенската кутия. Върви, синко, пиши!

— Бачиев се казвам, Фридон Николаевич! — макар и със закъснение, но гордо и отчетливо се представя шоблата на полковника и хуква да пише писмо.

Докато един от офицерите записва в бележника си „Бачиев, Фридон Николаевич“, полковникът отново се обръща към тълпата.

— Е, кой има да каже още нещо? Слушам.

— Крадат месото! — извиква някой.

— Не крадат, а ходят в кухнята и плюскат!

— Ха, че това не е ли кражба?

— Кражба е, кражба!

— Солта, олиото, всичко измъкват!

— Измъкват го, измъкват го!

Полковникът едва успява, да извика сред този шум:

— Кой краде, господа, откъде и къде го занася?… Говорете поред, нека започне един!

Вдигна се страшна глъчка, защото всеки си въобразява, че щом като ще се говори поред, то именно той трябва да започне.

Офицерът едва успява да записва: месо, сол, олио, нечии имена и когато обществото малко се успокоява, полковникът заговаря отново:

— Давам ви честната си дума на дворянин, че ще изясня всичко и строго ще накажа виновните. Най-строго!… Какво още ви безпокои, какви оплаквания имате?

Тълпата разбира, че е по-добре да се говори поред, но не може да разбере, че говори с представителя на властта за житейските дреболии, докато бунтът има съвсем друга основа и цели. Полковникът не бърза, изчаква да се стигне до същината на работата.

— Кофите са стари, да се сменят!

Полковникът си записва, обещава незабавно да уреди и това и в този момент някой се обажда:

— Нека отворят килиите, както по-рано!

— А-а! Наистина! Е-е-е!

Народът отново зашумява. Сякаш едва сега си спомнят, че са забравили най-важното.

Налага се полковникът да чака доста дълго, докато шумът стихне, след което заявява, сякаш нищо не е станало:

— Властите не знаеха, че килиите се заключват. Това е самоволна постъпка на началника на затвора. Непременно ще го накажем. Сега отключени ли са? Нека останат отключени, никой няма да посмее пак да ги заключи… Ще се заключват само през нощта, както по-рано — до шест сутринта. Заповядайте, какво още ви вълнува?

В тълпата някой високо се обажда: „През нощта ще ги заключат, а на сутринта няма да ги отключат.“ Но полковникът си прави оглушки, толкова повече, че Галамбо му идва на помощ:

— В банята не ни пускат, в банята!

— Я го чуйте! — разнася се сред тълпата. — Ти ли бе, Галамбо, си се залетял да се къпеш?

Впоследствие научих, че тъжителят Галамбо с месеци не се миел, а да го накараш да отиде на баня било просто невъзможно. Но полковникът нарежда да се запише и това оплакване и произнася тронно слово:

— … Поданиците на нашия обожаван цар-император обичат от време на време да създават безпорядък, вълнения, бунтове и всякакви бъркотии, но Негово Величество смята това явление за израз на възвишен дух, и е абсолютно прав. Защото и с добичетата се случва: заинати се и не мърда от мястото си. Тука боят не помага, трябва да се изчака!… Ще мине малко време, ще му омръзне да се инати, ще тръгне, ще потегли колата и всичко ще си върви добре, както преди! Още повече пък вие, господа! Ето, затворени сте в това отвратително държавно здание. Естествено омръзнало ви е еднообразието и душите ви са се разбунтували. Вълнувайте се, викайте, бунтувайте се, разрешавам ви. Ще потърпим, ще почакаме, рано или късно всичко ще тръгне както преди!…

Полковникът изважда голяма носна кърпа и махва с нея към барикадата, която достига до портала.

— Не е необходимо, не влачите повече нечистотии тука, много лошо мирише… така, а сега имам още една работа с вас, господа!… — Полковникът търси с очи някого сред тълпата, спира погледа си върху едного и го кани: — Ето, вие, да, да, вие, ако обичате, елате по-насам, господине. Гласът ми е слаб, боли ме гърлото.

Излиза Класион.

— Имате вид на интелигент. Как е фамилията ви, господине? — учтиво се обръща към него полковникът.

— Квимсадзе, Класион Бичиевич, телеграфист! — С такъв тон се казва: „Върви на майната си!“

— Много ми е приятно — отзовава се полковникът. — Още сутринта ви забелязах. Струва ми се, вие благоволихте да ръководите монтирането на някакво съоръжение. Нали така?

Класион се обърква: какво да отговаря? Как да се държи? Но полковникът сам го извежда от затруднението:

— Щом ръководите издигането на тази кула, явно разбирате от такива работи. — Полковникът показва с ръка към двора. — Има още един, забелязах, че приемаше провизиите, но сега го няма тука. Да, трябва ни господин Коц и освен това при вас има още един надзирател… непременно трябва да ни ги предадете. Иначе не можем да ги накажем, ясно, нали? Вървете да ги доведете тук!

Класион поглежда изпод вежди полковника и казва:

— Нека се предаде, господин полковник, тогава ще го пуснем.

— Как така да се предаде? — Полковникът решава, че работата не е чак толкова лоша, щом подчинените му още не са се предали, и повишава глас.

— Офицер на Негово Величество… е-ъ-ъ… На кого трябва да се предаде?

— Ами поне на Харчо, господине!

— Какво благоволихте да кажете? На Харчо ли? — Полковникът объркано поглежда своя офицер:

— Е, ако не иска да се предаде на Харчо, тогава да се предаде на Дардак!

Полковникът поглежда втория офицер. Онзи вдига рамене.

— Това прякори ли са, господин Квимсадзе? — Очевидно някой е обяснил на полковника каква е работата.

— Да, ваше сиятелство.

— Офицер на Негово Величество да се предаде в плен?! В никакъв случай! — възмущава се полковникът.

— Моля ви се, ваше превъзходителство, какъв плен, та той седи по гащи в килията на педерастите… Нека си избере, който му хареса, и да се предаде. Ако не иска Харчо или Дардак, моля, има един прекрасен образован човек, Рудолф Валентинович…

— Млък! — реве полковникът.

— Ама как, милостиви господине… Къде ще му намерим други? Няма. Може, разбира се, на самия Коц да му хареса някой друг, но в такъв случай нашият разговор с вас е съвсем излишен.

— Имената им, как благоволихте да ги наречете, господин Керкадзе? — кротко произнася един от офицерите и измъква бележника си.

— Аз съм Квимсадзе, Класион Бичиевич! Телеграфист!

— Да, господин Квимсадзе, как благоволихте да ги наречете?

— Харчо, Дарчо, Алискер, Диглиа, Дардак, Рудолф Валентинович, може да потърсим и други, ако желаете…

— Варвари! — реве пак полковникът.

— Научихме се от вашия Коц, господине, не ни връзвайте кусур! — смирено възразява Класион.

Както виждате, дипломатическият талант на полковник Кубасаридзе е още в ембрионално състояние и той така мощно избухва, че е трудно да си представим следващата му крачка, но ни идва на помощ едно съвсем неочаквано обстоятелство.

— Моля да ме извините, господа, моля да ме извините! — Това е гласът на Рудолф Валентинович.

Тълпата се отдръпва. Полковникът застава нащрек. Рудолф Валентинович не е сам. Пред него върви и му проправя път през тълпата педерастът с прякор Дардак.

Излизат, тъй да се каже, на авансцената. Приличат на пътуващи певци, които се подвизават из улиците.

— Сега ти говори! — казва Дардак на спътника си.

— Не, моля ви се! Вече в три килии се изповядах. Сега е ваш ред, господине — възразява Рудолф Валентинович.

— Абе ти ще го кажеш по-засукано, ти си учен човек, хайде, почвай! — настоява Дардак.

— Не, не! Ваш ред е, господине!

Дардак изругава цветисто и започва:

— Аз тоя път за нищо не съм виновен, честен кръст! — И наистина се прекръства. — А миналия път ставаха разни работи, така е, не ща да си кривя душата. Но по моя вина — нито веднъж. Коц ме извика и казва — ако ти е скучно, имам начин да те развеселя. Сега ще ви кажа всичко, както си беше, но ми обещайте, че няма да ме бият, в две килии вече ме биха! Ако бях млад, друг въпрос. Но здравето ми вече не го бива.

Тълпата затаява дъх. Полковникът окончателно се обърква — не разбира какво искат от него.

— Ти по-хубаво го разправяш! — отново, моли Дардак колегата си, но Рудолф Валентинович държи на своето.

— Заповядайте, господине, заповядайте. Слушаме ви. — В Кубасаридзе заговаря любопитството. — Не се бойте… Не мога да разбера за какво са ви били и защо могат да ви бият тука?!

Дардак навярно схваща, че сега няма да ги бият, и подробно разказва — какво е станало предишния път, когато лежал в същия затвор. Оказва се, че арестантите, които писмено се оплаквали от беззаконията и произвола на Коц, били затваряни, под претекст, че нарушавали дисциплината, в единични килии и през нощта пускали при тях педерасти. Повечето от оскърбените, разбира се, предпочитали да мълчат и отмъщението на Коц оставало безнаказано. Дардак казва още, че имало случаи, когато някои, уповавайки се на защитата на закона, успявали дори да обжалват тези действия на Коц, но за онези, които разглеждали жалбите, цинизмът на началника на затвора явно изглеждал толкова невероятен, че те смятали автора на жалбата за луд. Възможно е, разбира се, Коц да е действувал по указания отгоре. Тъй или иначе, изяснява се, че това било обичайна мярка, а не единичен случай.

— А ти откъде знаеш, че Коц те пуска, за да накаже тъжителя? — запитва един от офицерите.

— Първо не знаех, ама после вече знаех!

— Кой ти каза?

— Той ми каза.

— Кой?

— Вах, ами че един, при когото ме вкараха… А пък веднъж, като излязох от килията, Канарейка казва: „Ха да го видим сега как ще драще!“ — „Какво, казвам, да драще?“ „Жалби“ Аз, братко, всички ги познавам — разправя разпалено Дардак, — много са грамотни, умеят добре да питат, опасен народ! Това нищо не е, един от тях ми написа молба до Държавната дума, честен кръст! — И Дардак отново се прекръства.

— Да, но откъде Коц е знаел кой се оплаква от него и кой не?

— Моля ви се, господа! — намесва се Рудолф Валентинович. — Всички жалби срещу администрацията на затвора, постъпили в което и да било учреждение на Руската империя, се изпращат за разглеждане на началника на съответния затвор. Нима не знаете? Това е всеизвестно.

— И вие какво, ходите двамата и се изповядвате поред? — Полковникът кимва към Рудолф Валентинович.

— Повече той, ама и аз също! — отвръща Дардак.

— Вас принудиха ли ви? — обръща се Кубасаридзе към Рудолф Валентинович.

— Никой не ме е принуждавал. Аз в името на свободата… — казва просветеният педераст и продължава: — Приемете най-искрените ми извинения, ваше превъзходителство, и безкрайните ми съжаления, ако бъда принуден да оскърбя вашия слух и чувството ви за нравствена чистоплътност, но… — По прозорците веднага се натрупват офицери.

— Бре, че се юрнаха! — ахва Дардак.

Рудолф Валентинович знае ролята си като „Отче наш“, и слушателите също я знаят, но този педераст се оказва натура, надарена с живо въображение — той не само украсява речта си с нови живописни подробности, неизвестни преди на неговата аудитория, но напълно изменя тона и стила на повествованието си, като открива изведнъж в дейността на Коц лиризъм, остроумие и дори известна сантименталност, след което престъплението на началника на затвора е окончателно разкрито, в истинската му пъклена същност.

Полковникът прилича на котел, сложен на силен огън: отначало съска, после от дъното започват да се издигат мехурчета и изведнъж забълбуква, закипява и водата заедно с парата започва да прелива навън.

— Мълчи, мръснико!

— А пък ти, Стаска, имаш кила! И освен това, Стаска Кубасаридзе, тебе те изхвърлиха от полка за разхищение на държавни пари. Та сега, подлецо, си измиваш позора в жандармерията — спокойно отговаря Рудолф Валентинович и обръща гръб на полковника.

— Какво е това кила? — върти се Дардак около Рудолф Валентинович, който спокойно и гордо шествува през отдръпващата се тълпа.

Полковникът изчезва. Прозорецът се затваря.

Така завършва първата среща на Кубасаридзе с бунтовниците. Втората среща има военен характер и преминава по следния начин: полковникът дава заповед за бойна готовност и събира щаба. Въпреки желанието на наместника да разреши конфликта чрез политически методи, Кубасаридзе натрапва на съвещанието военна намеса. Като главен аргумент на становището си изтъква „неизвестните бойни качества“ на оръжието, създадено от арестанта Квимсадзе. Относно споменатото „бойно оръжие“ се знае, че за помпата на допотопната парна машина са закрепени пожарникарските маркучи, чиито краища се намират бог знае къде. И освен това до помпата кипят два грамадни котела от по хиляда литра… Когато Кубасаридзе сериозно се разпростира относно неизвестното оръжие, някои от присъствуващите се поусмихват, но полковникът веднага напомня за безпомощното, оскърбително състояние на господин Коц и още един надзирател и постига своето.

Операцията, в която за бойно оръжие служат тояги, огромни щитове и леки стълби за щурмуване на стени, е наречена „Безкръвна атака“. Петстотин войници обкръжават затвора от всички страни. Над портала се отварят два прозореца, войниците измъкват пожарникарски помпи и започват да мият обляната с нечистотии барикада.

Разнася се команда и от барикадата на втора линия към административния корпус политат камъни. Войниците захвърлят пожарникарските помпи и моментално изчезват. След минута по прозорците на административния корпус не остава нито едно здраво стъкло.

Огънят е прекратен, а с него стихва и победният рев, предизвикан от първото огъване на противника. На прозореца, чиито стъкла са избити, отново се появява полковник Кубасаридзе. В ръцете му блести сребърен рупор.

— Арестанти, внимание! — вика той през рупора. — Хванали сте се на въдицата на шепа авантюристи! До един ще ги избесим! Всеки от вас ще отговаря пред военнополевия съд, но още имате възможност да изкупите вината си. Как? Хванете авантюристите, вържете ги, предайте ни ги и ще ви бъде простено!…

От барикадата скачат двайсетина души, започват да събират камъни и да ги връщат обратно на барикадата. Един от арестантите, който събира камъни, се озовава до прозореца, дето се перчи полковникът, изправя се и с удоволствие плюе в лицето на господин Кубасаридзе. Полковникът изчезва.

По заповед на оскърбения полковник незабавно започва атаката.

Отваря се малката вратичка в портала и след унтера влизат въоръжени с тояги и щитове войници. Подпират с щитове барикадата, натискат я така здраво, че, представете си, барикадата се раздвижва и започва бавно да пълзи. Едва започнала да се движи, порталът се разтваря широко и се втурва още една рота войници. В този момент заработва оръдието на Класион Квимсадзе — това велико чудо на техниката — и върху атакуващите се излива мощна струя вода. Отначало тя е умерено топла и този душ не прави особено впечатление на войниците, но когато бликва врялата вода от големите бански котли, ефектът надминава всички очаквания: войниците с вопли се скриват във входа и порталът стремително се затваря. На бойното поле остават като трофеи десетина щита и тояги. Отбраняващите се веднага ги събират.

Атаката откъм портите е отразена, но сега войниците щурмуват трите стени на двора. Ала щом някой войник се покаже на стената, върху него начаса се посипва със свистене град от камъни и натрошени тухли, пред които щитовете са безсилни. Камъните, хвърлени от покрива, имат такава ударна сила, че обсаждащите падат заедно с щитовете си. Щурмът продължава повече от половин час. Офицерите, които ръководят атаката, разчитат, че запасът на арестантите ще се свърши, но той е неизчерпаем, тъй като стените на строящия се корпус непрекъснато се разграждат и извадените тухли бързо се подават нагоре.

Атаката стихва, войниците отстъпват далеч от стените и се разпръскват на групи.

Полковник Кубасаридзе нарежда да се извлекат на най-близкия склон две оръдия и да се насочат дулата към затвора. В отговор въстаниците изпращат към войниците залп от прокламации. Това е първият опит за подобна стрелба. Повечето войници изобщо не докосват прокламациите, но някои все пак не се посвеняват да нарушат воинския устав, вземат позивите, прочитат ги и дори предават на другарите си какво пише там. Това предизвиква пререкания между войници и офицери. Вдигат взвода от позицията и докарват пресни сили. Въстаниците се убеждават в ефективността на пропагандата си и засилват действията си. Кубасаридзе е изправен пред заплахата войниците да не се подчинят и стига до единственото според него правилно решение: да атакува, докато войниците се подчиняват!

От наблюдателните си пунктове по покривите на корпусите въстаниците вероятно навреме са разгадали плановете на обсаждащите. Кубасаридзе разделя въоръжените си сили на два ешелона. Първият ешелон е от офицери и младшия команден състав, сто души с дъждобрани и въоръжени със сопи и щитове. Вторият ешелон — от редници със същото оръжие, но без дъждобрани. Отрядите са готови за атака и от прозореца на горния етаж на административния корпус загърмява рупорът:

— Арестанти! Ще взривим барикадата пред портала! Отстъпете на сто крачки! Взривяваме… — Полковник Кубасаридзе повтаря тази новина няколко пъти и се отдалечава.

Разбира се, никой не помисля да отстъпва на сто крачки, но десетина души все пак предпочитат да се махнат от барикадата. Настигат ги, събарят ги и здраво ги налагат. Портите се пооткрехват и през процепа се посипват войници. Разхвърлят пред барикадата пачки динамит и изчезват. Фитилите са много дълги или може би влажни — минава доста време, докато над двора се заизвие тънка струйка син дим. След десет секунди на мястото на барикадата пред портала зейва огромна яма.

И тогава още неколцина души се опитват да напуснат позициите. Но предварително предупредените задни редове посрещат бегълците с градушка от камъни и малодушните отново се връщат по местата си.

— Господа офицери, напред! — Бият на барабани и през разтворените порти на затвора влиза първата верига на офицерския отряд. Отпред, прикрит с огромен щит, върви самият полковник Кубасаридзе. Очите и фуражката му се виждат иззад щита… Целият отряд по фланговете и отгоре е брониран с такива щитове. Тази движеща се крепост създава впечатлението, че няма да трепне, дори ако върху нея се стовари лавина.

До строящия се корпус остават не повече от шестдесет крачки. Също толкова — до втората линия на барикадите и още двайсетина крачки до главния вход на корпуса. Целта на щурмуващите, разбира се, е да разгонят бунтовниците, да се вмъкнат в корпуса и да освободят Коц и надзирателя. Задачата на отбраняващите се е да пуснат през портите само авангарда на офицерския отряд, да открият масиран огън и да смажат следващите редове.

По команда от покривите на главния корпус и болницата и от скелите на строящото се здание върху офицерите се изсипва лавина от камъни и парчета тухли, които забарабаняват по щитовете, прикриващи офицерите. Но строят върви напред, предполага се, че от барикадите ще полети нов поток от камъни, щом отрядът се приближи на най-удобно разстояние, но когато в двора прониква вече половината отряд, неочаквано заработва помпата на Класион Квимсадзе. Не, това не е вода, а мощна, дебела колкото конска опашка струя синкава течност, която разпръсква гнусно зловоние. Струята се излива върху атакуващите, но офицерите вървят, без да трепнат и без да намалят крачка. Ала когато течността, изпомпвана от канализацията на затвора, потича във вратовете на господа офицерите, редовете им се объркват и придвижването им започва да става бавно и хаотично.

Полковник Кубасаридзе, който върви начело на отряда, изведнъж заляга на земята и се покрива с щита си. Офицерите се объркват. Върху тях се стоварва град от камъни и тухли. Порой от помия и отпадъци ги залива отгоре. А на земята лежи проснат техният полковник!… Офицерските отряди, гордост и опора на Негово императорско Величество изоставят своя командир на произвола на съдбата и се хвърлят към портала, но тук ги среща вторият хвърлен в атака ешелон.

Вторият ешелон се състои поне от двеста войници и е невъзможно да бъде описана борбата и блъсканицата, която избухва в портите на затвора. Ще кажа само, че помпата с луда упоритост полива това човешко месиво, докато то не се изхлузва зад вратите и само двайсетина замаяни, пребити и изпотъпкани офицери пълзят сред нечистотиите, опитвайки се да се измъкнат от огневата зона. Наредено е да се спре градушката от камъни и тогава изпод щита, който прикрива полковник Кубасаридзе, се разнася храбра команда:

— Господа офицери, за царя и отечеството, по лакти, напред!

Затворът избухва в смях.

Полковникът съобразява, че нещо не е в ред, внимателно се измъква изпод щита, оглежда пространството около себе си, нищо не се лее и не се сипе нито отгоре, нито отпред, и се обръща към портала. Много дълго и замислено гледа към него, сетне се надига и като оставя щита на земята и отпуска глава на гърдите си, се повлича нататък, където се изнизват последните му офицери. Почти достига портите, когато от един прозорец на строящото се здание се измъква някакъв арестант, който внимателно крепи бъчонка с нечистотии. Тези бъчонки служеха за кофи в карцера. Арестантът се промъква към полковника изотзад, нахлупва бъчонката на главата му и хуква стремглаво назад, гонен от страх пред собствената си дързост. Полковникът смъква бъчонката от главата си, захвърля я и като изтрива лицето си с полата на плаща си, се скрива зад портала.

Арестантът се прекачва през барикадата и се разридава, обливайки се в сълзи на възторг и гордост.

А затворът не престава да ехти от смях.

След този инцидент участниците в атаката три-четири дни „лекуват раните си“ с топла сярна вода в баните на Тифлис, наместникът говори по телефона със столицата и по нареждане на самия министър-председател полковник Кубасаридзе получава заслужен отпуск. Прибрани са оръдията от склона на Ортачалската планина и за да бъде решен конфликтът посредством политически методи, на прозореца на затвора вместо полковник Кубасаридзе се появява прокурорът, господин Калюзе.

— Арестанти, нека ваш представител да заповяда за преговори — обръща се той към въстаниците.

Бунтовниците изпращат за преговори с началството и другите представители на властта двама души, споменавани неведнъж в моите записки: господин Гоги Цуладзе и писателя-революционер господин Лука Петрович Дембин. Без да се бавят, парламентьорите се приближават към прозореца. Представят се и предават на прокурора молбата на арестантите военният лекар Шчелкунов да възобнови изпълнението на своите задължения, тоест да посещава болните. Както се изяснява по-късно, повод за тази молба е тежкото заболяване на Класион Квимсадзе. Прокурорът незабавно се съгласява и изпраща Шчелкунов в затвора.

Господин Калюзе започва преговорите без заобикалки:

— Докога смятате да задържате господин Коц и онзи надзирател?

— Господин Коц и онзи мръсник Палаша си излежават наказанието, господин прокурор! — рапортува Гоги Цуладзе.

— В какво са обвинени? — усмихва се прокурорът.

— В оскърбяване на човешкото достойнство, съучастие в хомосексуализъм, изпълняване на противозаконни разпореждания на властта — отвръща Лука Петрович Дембин?

— Сериозни обвинения! — клати глава Калюзе. — На колко ги осъдихте?

— Не сме упълномощени да разгласяваме срока на наказанието, но ние сме хуманни хора и не съдим строго за престъпления, извършени по нареждане отгоре. Ние знаем от кого да искаме отговор и когато дойде време, ще го поискаме! — отвръща Цуладзе.

Прокурорът Калюзе сяда на прозореца, прехвърлил крака към двора, и като изважда със снежнобяла кърпа една прашинка от окото си, казва:

— Както ви е известно, смяната на главата на правителството означава промяна на политическия курс. Ако лидерът на правителството притежава също така и портфейла на министър на вътрешните работи, това значи, че той се готви да акцентира върху вътрешнополитическите проблеми. Съгласни ли сте с мен?

— Да — отговаря Цуладзе.

— То се вижда — реакция и терор — забелязва Дембин. — Впрочем във всички други отношения положението не се е променило.

— Ами! — възразява прокурорът. — Променило се е и, ако не възразявате, мога да ви приведа едно твърде сериозно доказателство.

— Слушаме ви.

— Съвсем наскоро Негово императорско Величество заповядал да събудят в три часа през нощта господин Пьотр Аркадиевич Столипин и да му предадат незабавно да отиде при него. Негово императорско Величество бил в много лошо настроение. „Господин Столипин — казал му той с укор в гласа. Вие ми се заклехте, че в най-скоро време ще изведете моята империя от състоянието на вълнения и безпорядък. Какво става с вашето обещание? Какво значи ей това?!“ И господарят-император хвърлил на масата някакво съчинение — петнайсетина страници, написани на ръка.

С разрешението на Негово Величество господин Столипин се въоръжил с червен молив и започнал да чете. Трима студенти от Петербургския университет били съставили проект за реорганизация на Руската империя посредством провеждане на коренни реформи. Проектът започвал с тезата, че царят трябва да се отрече от престола и завършвал с призив за ликвидиране на частната собственост.

— Каква прекрасна младеж расте, господин прокурор! — не се сдържа Лука Петрович Дембин.

— Великолепна, господин Дембин, блестяща, но… разрешете да продължа… Докато господарят-император се разхождал разстроен из кабинета си, господин Столипин все чел и отбелязвал нещо с червения молив. — Е, какво? — попитал императорът, когато председателят на Министерския съвет свършил да чете.

— Имам една молба към вас, Ваше Величество!

— Говорете!

— Аз, Ваше Величество, не съм лишен от вниманието и доверието ви. Това ми дава право да ви помоля да издадете такава заповед: „Занапред, преди да овладеете правилата на руския правопис, не пишете държавни проекти, не ми губете времето! Николай“. На тези шестнайсет страници са допуснати шестдесет и няколко стилистични, правописни и пунктуационни грешки, ваше сиятелство. Ще препратя заповедта ви на авторите на писмото, ще установя надзор над тях и ще ви доложа за резултатите.

Господарят-император се съгласил. Ръкописът бил върнат на студентите в университета. Пликът с щемпела на Негово Величество естествено предизвикал голям интерес сред студентството, към двеста младежи се събрали за тържественото отваряне и прочитане на писмото. Резултатът: двама от авторите напуснали университета и заминали при родителите си, в именията им, чиято експроприация толкова разпалено изисквали в своя проект. Третият се пропил! Царят остана на трона си, необходимите реформи се осъществяват от господин Столипин. А вие казвате, че нищо не се е променило! Как би постъпил предшественикът на господин Столипин? Щеше да ги изпрати в Сибир… Искам да ви съобщя, че господин Столипин е осведомен за вашия бунт и от днес всичко ще се върши въз основа на неговите разпореждания.

— Любопитни сме да знаем какво ще се върши? — запитва Гоги Цуладзе.

— Нищо ново. Абсолютно нищо. Разбрахте ли ме? — усмихна се Калюзе.

— Как така нищо? — учудва се Лука Петрович Дембин.

— Разбира се, малко прекалих. Как нищо наистина! Ще има нововъведения, непременно ще има! Например ще ви оставят да действувате, както намерите за необходимо, в границите на затвора и законността. Тъкмо това е новото! По-нататък: вие сте признати от съда за виновни и ви е произнесена съответна присъда. Присъдата е закон, а законът трябва да се спазва при всички условия. Както са казвали в древността: Pereat mundus, fiat iustitia![1] Следователно вие ще останете в затвора, докато не си излежите наказанието докрай. Трябва да ви съобщя също, че учрежденията, които разглеждат жалбите и молбите за помилване, ще действуват както преди и няма да предприемат извънредни мерки спрямо бунтовниците. Да, какво още исках да кажа?… А-ха, спомних си: както и по-рано излежалите присъдата си ще бъдат освобождавани и както винаги ще бъдат приемани нови групи осъдени. Освен това ще ни предадете заложниците, както обещахте, и ще ги накажем според заслугите им. Май друго няма. Струва ми се, че нищо не съм забравил. За провиненията, извършени в затвора до днес, държавата няма да ви търси сметка. Достатъчно е и това, което се прави. С други думи, вие си излежавате наказанието. Живейте, както искате, но имайте пред вид, че едно ново престъпление няма да ви бъде простено…

Прокурорът Калюзе не изчаква да чуе как парламентьорите ще реагират на думите му, пожелава им всичко хубаво и се отдалечава.

Това е всичко.

А реакцията, откровено казано, била поразителна — парламентьорите стояли като идиоти, вторачени в празния прозорец. Дългото мълчание било прекъснато от смеха на Гоги Цуладзе.

— Браво бе, Столипин! — промълвил Лука Петрович Дембин.

Прокурорът скрива, а може би просто забравя едно немаловажно обстоятелство. Ето какво станало: конвоят на затвора бил сменен, докарана била нова военна част и забранените зони били разширени до сто метра. Смисълът на тази идея е ясен: в затвора не се осъществявал непосредствен надзор и властта се застраховала от евентуално прокопаване на тунел — кой би могъл да изкопае сто метра? Историята на затворите не познава такъв случай. Впрочем тази мярка била излишна: в затвор, откъдето всеки ден освобождават някого, не е възможно прокопаването на тунел да остане в тайна, още повече, ако всеки се шляе по своя воля, където и когато си иска.

[1] Макар и светът да погине, да възтържествува справедливостта! (лат.) ↑

Шалва Тухарели

Комитетът ми възложи да наблюдавам настроението на масите, взаимоотношенията на различните групи и слоеве на затворническото население и общото положение. Ходех, слушах, гледах, не се намесвах в нищо — разбира се, ако не беше крайно необходимо — и докладвах впечатленията и изводите си на Фома Комодов и Андро Чанеишвили. На Дата Туташхиа не бяхме възложили нищо, пък и той не поемаше никакви ангажименти. Но ме следваше навсякъде, макар че би било по-вярно да кажа, че аз го следвах. Дали че му вървеше, или че по природа бе надарен с рядка интуиция, но краката винаги го довеждаха тъкмо там, дето ставаше нещо важно — разговор, спор, някаква кавга. Готов съм да се закълна в каквото щете, че не само нямах намерение да се обграждам с агенти, но изобщо не мислех да използувам чужди донесения. Ала човешката маса, народът, обществото — наричайте го както искате — е нещо необяснимо, тайнствено. Кой, откъде и как бе отгатнал за какъв съм назначен и каква е мисията ми? Не се наемам да отговоря на този въпрос, но не минаха и два часа след първото заседание на комитета, на което ми бе възложена тази роля, и аз вече разполагах с цял щат от доброволни сътрудници. Идваха различни непознати хора и без молби от моя страна, без обяснения и уточнения, сякаш това беше в реда на нещата, ми даваха отчет за видяното и чутото и което е поразително — почти всеки знаеше какво точно ми е необходимо, тоест какво е необходимо на комитета и на бунта.

Тъй като ние с Дата ходехме заедно и в крайна сметка заедно се отчитахме пред комитета, задълженията, които ми бяха възложени, неусетно станаха общи.

Това беше неповторима школа за изучаване психиката на човека, на масите и в същото време прекрасно развлечение. Сега всичко ми изглежда много по-забавно, гледам го отстрана и мога с весела душа, да разказвам на приятели и потомци за най-острите преживявания от младостта си. Какво да ви разкажа още?… В смисъл нещо значително… Случвало се е какво ли не, но все пак предпочитам да осмисля още веднъж най-важните според мен резултати от онези събития.

Веднъж, още преди началото на бунта, при един разговор с Фома Комодов Дата Туташхиа рече:

— Неотдавна някой от вас спомена, че революцията трябва да се бори срещу цялостното положение, а не с някаква отделна ситуация. Казвам ти, пък и ти самият го знаеш, никога не съм искал от човека нищо друго, освен да бъде добър и справедлив. Ако срещнеш унижен, пострадал човек, постарай се да облекчиш участта му. Ала и този страдалец също трябва да поразмърда мозъка си, за да помогне и на себе си, и на другите. Но опитай се да му покажеш кой го измъчва, обясни му кой е причина за страданията му. Мислиш, че ще ти благодари и ще тръгне да воюва ли? Ами! Дори пръста няма да си помръдне, няма да трепне: няма да му стиска да направи нещо. Та искам да се науча как да накарам този мъченик да си мърда плавниците и да се защищава. Веднъж ти се изпусна: „И ние не знаем, а като посъберем опит, ще ни стане ясно как да се борим с царя!“ И аз мисля така, ала това, на което вие се готвите да се учите, и това, за което се готвя аз, са различни неща, макар между тях да има нещо общо. Само че моята работа е къде по-трудна.

Обърнете внимание, по този начин Дата Туташхиа обясни причината за участието си в бунта: значи, искал, да се научи как да накара мъченика да се защищава. Страхът и решителността са начало и същност, основа и опора на всяко масово движение… Може би тъкмо това е условието на всяка съзнателна крачка изобщо, но нека си дойдем на думата. В хода на борбата излезе наяве известна скованост, плахост, съмнение в правото ни да оказваме съпротива на властите. Работата е там, че чувството за вина, дори съвсем незначителна и измислена, действува угнетяващо на арестанта. Рядко се среща арестант, който да се смята напълно виновен за онова, за което е осъден. Колко пъти всеки от нас нарича себе си глупак, ала опитайте се да намерите човек, който действително да мисли така за себе си. Но в същото време почти няма да намерите арестант, който поне отчасти да не се смята за виновен, тъй като няма нормален човек, който насаме със себе си да не смята, че е поне малко глупак. Тъкмо това унизително чувство за вина поражда у арестантите съмнения в правото им на бунт, на съпротива. За да усилим боеспособността на въстаналите, беше необходимо да ликвидираме този угнетяващ фактор, което можеше да се постигне с разяснителна работа, от една страна, и с пряко участие във въстанието, от друга. Дата Туташхиа обичаше да казва, че смелостта е въпрос на навик, че с нея се свиква. Искам да подкрепя това с няколко примера.

Първата атака беше отбита. Ние с Дата слизахме по стълбата — искахме да излезем на двора. Забелязахме един човек, който много предпазливо, сякаш всеки миг щеше да предаде богу дух от страх, се прокрадваше надолу.

— Това е Токадзе, показвал съм ти го. От Поти е, тука се меша с шоблата.

Спомних си как го видях за пръв път. Тогава Токадзе бе сгушил глава в раменете си, забол очи в земята, сякаш се бе вторачил в собствения си гроб, а в ръце държеше по една тухла. А пък веднъж, когато администрацията отказа да приеме колетите, а пред затвора се блъскаха към петстотин жени с кошници, ние противопоставихме на мярката на началството съответна акция — всеобщ вик! Поктиа получи указание и след две минути затворът избухна в безумен рев. Момчетата на Амбо Хългатян опънаха между прозорците на третия етаж лозунг: „Дайте колетите!“ Затворът почна да скандира тези думи. Тълпата от роднини зад оградата прочете лозунга и също зашумя.

Логоите изгонваха на двора шоблата от всички корпуси. Гонеха ги с пръчки, някои дори размахваха ножове. Един логой по прякор Черпака, който имаше реален шанс всеки момент да стане легитимиран крадец, държеше в едната си ръка дебела сопа и млатеше с нея гърбовете на съпротивляващата се шобла, а с другата стискаше огромен нож и твърде рисковано го размахваше. Този нож можеше да подгони и покойник, но независимо от това шоблата не бързаше.

— Няма що. Черпака ще стане дворянин — каза Дата Туташхиа.

— Давай, давай, на кого казвам! — подвикваше Черпака на стадото си. — Да плюскате хачапури ви бива, ама дойде ли работата до викане, никакви ви няма! Я по-бързо, по-бързо, казвам ви! — И сопата играеше по главите им.

В двора шоблата бе посрещната от хората на Поктиа, които я караха да се запасява с камъни. Обхванатата от страх и паника тълпа грабваше не по един, а по три-четири камъка и както й бе заповядано, заставаше до стената.

Зрелището беше внушително. Представете си: цял затвор, четири хиляди души, реве, без да си поема дъх. Зад оградата истерично вият жените. Шоблата беше събрала камъни, което само по себе си значеше, че е против онези, чийто предан роб е била цял живот. И при това, забележете, щастлива от своето робство. Обаче хората са потиснати, треперят от страх и всеки миг ще се строполят от слабост в коленете. Някои викат, други просто си отварят устата, давайки си вид, че крещят и си мислят, че са метнали някого. Ала и да ги наблюдава някой, ще разбере ли сред този вой кой действително крещи и кой само си отваря устата? Щом я отваря, значи вика, а щом вика, значи е на страната на въстаналите!… Разбира се, шоблата държи камъните, ала ги държи така, сякаш току-що са измъкнати от огъня и са й пъхнати нажежени в ръцете… С една дума, по-изразителен пример за безпомощност и действия против собствената воля никога през живота си не съм виждал. Тъкмо тогава Дата ми показа онзи Токадзе.

— Що за човек е той? — попитах тогава Дата.

— Дявол го знае. Драскаше нещо там, в Поти, пишеше и сам си го четеше, мисля, че нямаше други читатели.

— Защо са му печатали, като не умее да пише?

— Безцеремонен човек е, нагъл, всички се страхуваха от него. Гледали са навярно да се отърват от кавги и доноси. Не знам, отде да знам?

— Ами какво е писал?

— Пишеше в полза на правителството и тъй нататък. Биеха го през ден, нещастника. А сега и той е тука. За какво ли са го тикнали?

Такъв видях Токадзе за пръв път.

… Бяхме вече на двора. Измъкна се и той. Беше напрегнат като стрела, която всеки момент ще излети неизвестно накъде и ще се изгуби.

… Затворът празнуваше победата. Наоколо бързо и енергично сновяха групи хора. Всеки беше дълбоко убеден, че именно той е внесъл най-важната лепта в отбраната и сега бърза по особено важна работа.

След десет минути се намерихме до строящия се корпус. И ето че Токадзе пак се появи. Стоеше пред главния вход и ораторствуваше:

— Съвсем се обърка тоя народ. Не водата, с която поляхте войниците, реши работата. Всички се объркаха — и главатарите, и цялата тая сбирщина. — Той с презрение посочи към барикадите. — Ние с Авксентий Шарикадзе се промъкнахме ей там, в онзи недостроен приют, и ги обсипахме с град от камъни. Хвърлим ги в стената, а камъните рикошират — и право по войниците. И оттук трябваше така да мятат. Ама кой да се сети за това?!

— Петя Токадзе, какво толкова се хвалиш? Та ти през цялото време се кри в клозета на втория етаж — забеляза някой.

— Ти, Коля Шилакадзе — мигом се обърна към него драскачът, си затворен за изнасилване на балдъзата си, да не мислиш, че не знам. Върви, разкажи за това по всички килии, пък не забравяй, че си се опитвал да изнасилиш и тъща си, ала прокурорът не е успял да го докаже.

Шилакадзе се вцепени.

Токадзе се върна при слушателите си, чеса си езика още малко и тръгна към болницата. Вървеше нехайно, някак нагло, нямаше и помен от предишния му смъртен страх.

А Шилакадзе все не можеше да помръдне от мястото си. Кълна се в каквото щете, той не само не беше сторил нищо подобно, но не беше и чувал, че по света стават такива работи.

Най-после се опомни от шока и ни погледна, зачервен като рак.

— Ще ти кажа как ще свърши цялата тази работа, Коля, ако искаш да знаеш — обърна се Класион Квимсадзе към жертвата на Токадзе. — И ние, и ти ще пукнем в Сибир, революцията в края на краищата ще победи, а този гаден драскач Токадзе — чак сега се сетих колко пъти го бяха били за доноси — ще напише мемоари и всичко хубаво ще припише на себе си, а в лошото ще обвини нас.

На другия ден, когато полковник Кубасаридзе лично предвождаше масираната атака, а Класион Квимсадзе обливаше с нечистотии господа офицерите, Петя Токадзе беше същият онзи арестант, който нахлупи на главата на полковника пълната догоре кофа. Приведох този пример не за да покажа как от страхливец тъкмо Токадзе стана смелчак; долни хора като него не могат да служат истински на революцията и такива хора не са й нужни. Опитах се само накратко да обясня как се случва страхливци да бъдат овладявани от самоотвержена, почти безумна смелост. Ето друг, още по-забавен случай. Трябваше да се състои митинг, на който да бъде прочетена петицията до Държавната дума и правителството, а също така да се съберат подписи тук, на място. Бяхме се подготвили добре за този митинг. Почти три четвърти от арестантите бяха излезли на двора. Останалите слушаха, надвесени от прозорците. Лука Петрович четеше текста на руски, а трима други го повтаряха на основните езици на Закавказието. Плътно стълпената маса от няколко хиляди души слушаше внимателно четеца. Очевидно в задните редове лошо се чуваше и хората се накачиха по скелите на строящото се здание. Мнозина се бяха покатерили по пожарната стълба на главния корпус. Най-отгоре на стълбата, наравно с тавана на втория етаж, седяха двама Жоровци, приятели — Жора Кашиа и Жора Бадалянц, и двамата крайно предпазливо настроени към бунта. Под стълбата бе изкопано езеро за пожарни нужди, широко около три метра и също толкова дълбоко. За митинга бяхме избрали място, от което да не се виждат оръдията, изкарани на склона на планината. Бяхме почти сигурни, че няма да стрелят по затвора, но оръдието си е оръдие и видът му можеше да разкандърдиса много хора да изслушат обръщението към Държавната дума, още повече, че то съдържаше и политически искания. Ние, тоест всички членове на комитета и активистите, се смесихме с тълпата, за да осигурим необходимото настроение сред участниците в митинга, да възпрепятствуваме евентуална провокация и да усмирим опонентите и неканените съветници. С една дума, всичко беше предвидено и обмислено. Ала не мина без инцидент. Четенето беше вече към края си, когато отдалеч долетя глух тътнеж — сякаш се сгромоляса на земята голяма желязна плоча или пък изтрещя самотен оръдеен изстрел.

— Спасявайте се, братя, гърмят!

— Не мърдайте, това е провокация! — чуха се няколко гласа едновременно от няколко страни. Викаха наши, предварително подготвени хора, ала напразно.

Как можа такава тълпа да се изпари за миг — и до ден-днешен не мога да проумея. Не успях да си отворя устата, за да извикам: „Стой!“ и на плаца останаха не повече от четиридесет души!… Някъде отзад, зад мене, се разнесе дружен вопъл. Озърнах се: от онези, дето се бяха разположили на долните стъпала на пожарната стълба, нямаше и помен. Седналите на средните стъпала, стремглаво летяха надолу, настъпваха се по ръцете и главите и озверено ругаеха, а двамата Жоровци, дето седяха най-отгоре, явно решиха, че няма друг изход и едновременно се бухнаха в езерото. Хвърлих се да им помогна. Първо изплува единият, после другият. Протегнах ръка на единия, измъкнах и другия… Те стояха един до друг жалки, бледи, треперещи и от тях на вади се стичаше вода.

— Дай ми молив и лист! — много решително каза Жора Кашиа на Жора Бадалянц.

Жора Бадалянц пъхна ръка в джоба си и оттам като фонтанче бликна вода.

— Какво искаш? Какво да ти дам?

— Молив и лист!

Физиономията на Жора Бадалянц се изкриви, сякаш бе лапнал нещо невероятно кисело:

— Какъв лист бе, какъв молив, мамицата ти!…

Кашиа му обърна гръб и тръгна към килията. Бадалянц се потътри след него, като сипеше най-отбрани ругатни.

— Не ми ли се е счуло, Шалва, — стъписано се обади Дата, като гледаше след тях, — наистина ли единият Жора поиска от другия молив и лист?

Когато дойдох на себе си от учудване и смях, Дата беше откъснал поглед от двамата Жоровци и гледаше в земята, право под краката си. Погледнах и аз… Боже милостиви! Стотици гуменки и чехли се въргаляха на земята. Някои бяха разположени така естествено, сякаш краката на стопаните им и сега бяха в тях. Да успееш да избягаш от собствените си чехли, даже без да ги помръднеш от мястото им!…

— Я виж, някой е духнал с едната, а другата я е захвърлил! — смееше се Дата.

Приближих се. На две крачки гърбом към нас се бе поколил грамаден човек. Левият му крак беше бос, а на десния имаше гуменка. Ешът на същата гуменка, която бе забелязал Дата. Дата отиде да види кой е този, сякаш вовеки веков вкаменен човек, но тутакси отскочи, затискайки носа си с длан:

— Фу-у, че вони!…

Това беше Дардак.

— Слизайте, приберете си барем обущата! Аз ли ще ви ги нося? — крещеше Поктиа на арестантите, които плахо се показваха по прозорците.

Малко по малко пак се събра народ, но повечето от тези, които дойдоха, смятаха мълниеносното си бягство за оправдано. Други се срамуваха от слабостта си, трети още не бяха се опомнили от страха. Момчетата на Поктиа загубиха почти четвърт час, за да съберат отново всички.

До мен спря Спарапет и зашепна:

— На… като рекохте народ, та народ… Е, сега? Видяхте ли ги? Това хора ли са? И да са, бог ги е създал само да блъскат, за нищо друго не ги бива, а порядъчният човек трябва да плюска — той само за това мисли. Такива ми ти работи, драги!

— Ами ти къде беше? — попитах негово крадливо превъзходителство.

— Че дето съм сега, там си и бях! Къде да бъда? Ако не вярваш, питай Бухала!

Митингът завърши, събрахме около две хиляди и петстотин подписа. За повече нямахме хартия, пък и не бяха необходими.

Разбира се, от Дардак нищо свястно не можеше да се очаква, но Жоровците впоследствие станаха пример за смелост и храброст. След две години те организираха също такъв бунт в армавирския затвор и до края много добре го ръководиха.

Това е, което исках да кажа за страха и смелостта. Сега — два интересни според мен случая, а после ще ви разкажа за „Ортачалската демокрация“.

До западната стена седеше, потънал в мислите си, Вано Тархнишвили. Пред него се извисяваше грамада камъни. Миналото на господин Вано беше поразително и неповторимо. На двайсет години той бе се включил в нелегална дейност и, овладян от идеята за възстановяване на грузинската монархия, цял живот неуморно бе се борил с режима, предоставил на най-близките му роднини висши чинове, награди, длъжности, богатства и всички възможни блага. От всичко това не бе лишен и самият господин Вано. Ала княз Вано Тархнишвили четиридесет от шейсетте си години бе прекарал по безброй заточения, доброволна и принудителна емиграция и затвори, затвори, затвори. Това, което ставаше в Ортачалския затвор, му бе по сърце. Княз Вано командуваше западния участък на отбраната.

— Моите почитания, княз Вано! — поздрави го Дата Туташхиа.

— Господ здраве да ви дава! — Старецът дълбоко въздъхна.

— Как сте, Иван Дариспанович? — попитах аз.

— Уморен съм, Шалва… Безкрайно съм уморен! Кога ли ще му дойде краят на всичко това?

Изглежда, че силите наистина го бяха напуснали.

— Знаете ли за какво мисля, господа?

— Слушаме…

— Аз съм пряк потомък на Георгий Саакадзе. Прадедите ми са преживели последните триста години в неспирни метежи и размирици. Очевидно в мен се е натрупала умората на всички поколения от моя род. Сега, в заника на живота си, го чувствувам… Изнемогнал съм.

— Починете си, княз Вано — каза Дата. — Нека младите се бунтуват, вие сте изпълнили дълга си и с лихвите. Всички го знаят.

— Не. Моето място е тук. — Господин Вано Тархнишвили отпусна глава на гърдите си и отново потъна в себе си.

— Този няма да си отиде оттука! — каза Дата Туташхиа, когато се отдалечихме.

Запомнил съм майката на Гоги Цуладзе. Тази почтена дама идваше веднъж на три дни и независимо от това кога успяваше да предаде колета си и да получи отговор, оставаше чак до тъмно. Такива близки са рядкост, още повече пък ако са възрастни. Това е участ за млади мечтателки, романтично влюбени в мъжете си. Уж всичко е направено и можеш да се връщаш вкъщи със сладостното чувство за изпълнен дълг, ала не!… Стои до своята любов и беда! Писмата на майката на Гоги Цуладзе бяха станали в затвора постоянен повод за тъжни шеги. Всички започваха така: „Гоги, синко миличък. Нося ти готвено само чахохбили, болят ме коленете, трудно ми е да стоя до печката. Другото — минах през пазара и ти пращам…“ Следваше подробен списък на изпратените провизии и накрая винаги добавка: „Арчил е съвсем подивял, все ме ядосва, но е много умен.“ Арчил беше единствен син на овдовелия Гоги Цуладзе, палавник и умник като повечето момчета на неговата възраст. А краката на Нино, макар и да не я държаха до печката, но край стените на затвора удържаха тази пълна жена до тъмна нощ.

Необходима е голяма душевна сила, за да гледаш старата си майка зад стените на затвора и да не се прекършиш. Близките не разбират това и стоят с часове, а в гърлото на арестанта като грапава буца се изкачва злобата и той се шегува — какво ли друго му остава!

Падна ми се да дежуря от полунощ същия ден до пладне на другия ден и този път ми провървя, тъй като главното сражение на нашия бунт се разгоря именно през моето дежурство.

— Ти бил ли си някога женен? — попитах Дата, когато след заседанието отидохме да си починем.

— Не.

— Е, поне приятелка имал ли си?… Обичал ли си?

— За истинска любов трябва време, Шалва — отвърна Дата Туташхиа. — А на мен съдбата не ми отреди свободно време.

— Не мога да те разбера! Че нали има и любов от пръв поглед!

— В песните.

— Защо само в песните? Не ти ли се е случвало да видиш някоя жена и — край! — Аз наистина не го разбирах.

— Мисля, че това не е любов.

— Ами какво е?

— Не знам как да ти кажа… Симпатия, увлечение може би. Физическо. А любовта е духовна. Трябва хората поне малко да са заедно, да надникнат в душата си… и когато нейната душа стане необходима на твоята, това може да се нарече любов. А ако тази жена е и майка на децата ти, тогава любовта към нея е още по-силна.

— Може би си прав — съгласих се аз. Но поне някакво сериозно увлечение имал ли си, бил ли си влюбен?

След безсънната нощ Дата изглеждаше уморен и все пак в очите му нещо припламна, но мигом угасна и той отново помръкна:

— Веднъж… мисля, че беше любов… но… нека по-добре да подремнем, Шалва.

Той се обърна настрана и повече нищо не каза.

Казваме за някои хора, че са цялостни натури. Лично аз смятах за тъкмо такъв човек Класион Квимсадзе, вечна му памет. Цялостен, защото еднакво ярко проявяваше всичките си човешки качества, включително и отрицателните, но постъпките му винаги биваха изпълнени с великодушие и висша нравственост. Тъкмо това разбирам аз под цялостна натура. Едва ли някой друг, освен Класион, би могъл да се сети за асенизационните фонтани, веществен резултат от които бе не само отбиването на атаката, но и това, че помийните ями бяха изкарани извън пределите на затворите в цялата Руска империя, а всеки участник в атаката получи прякора …яд. Имаше случаи, когато се стигаше до дуел. Във връзка с разпространението на споменатото прозвище беше издадена заповед на военния министър. Разбира се, тази заповед даде осезаемо противоположен резултат.

Искам да ви разкажа за създаването на парламента, но в моята памет парламентът и Класион Квимсадзе, кой знае защо, са фиксирани заедно, въпреки че Класион беше яростен противник на парламента и кракът му не стъпваше на заседанията, ако не се брои едно-единствено посещение.

Наистина, всичко вървеше добре, ние успяхме да отразим няколко атаки на жандармите, но бунтът имаше много явни и тайни противници. Опозицията, както се знае, е задължителен атрибут на всички въстания и революции, спътник на всевъзможни социални реформи и промени. Чалаб например представи на комитета няколко записки, в които шоблата предаваше на обсаждащите сведения за положението и дори ги съветваше как да потушат бунта. От друга страна, имаше много прояви на открито недоволство, както и призиви против въстанието. Навсякъде се събираха големи групи хора и обсъждаха нещо. Подчертавам — големи групи, защото преди отразяването на атаката се събираха най-много по трима-четирима души и разговорите бяха тихи, предпазливи. Станала бе поразителна промяна. Този вечно мълчалив, обзет от страх народ заговори, придоби глас, никой вече не се страхуваше да изрази мислите и мненията си.

В една от групите затворническият шивач се оплакваше:

— Не минаваше месец да не си докарам трийсет — четирийсет рубли. Как живеех? Бая добре си живеех. А сега, да не би да стане по-хубаво? Ще видиш какво ще направят с нас!

— Не бой се, докато се държи царската власт, и затвори ще има. Седи и си ший — успокои го някой.

В друга група обсъждаха как да организират масово бягство.

— Пет пари не давам за тия техни дандании. Искам да изляза на свобода. Десет годинки ден след ден да дрънкам веригите… Как не!

— Че почакай, погледай накъде ще завие народът. Хитър е той, знае си работата. Дръж се по-близо до него и не се навирай никому в очите. Ако излезе нещо свястно, и ти ще намажеш. Ако не излезе — колкото си имал, толкова ще ти остане!

— То за мене и да спечелят, и да не спечелят, все тая е. Година ми остава да лежа. Една година и на кол да ме набучат, пак ще я изкарам… а те да си правят революцията.

Когато пак доложих на комитета за тези настроения, Класион избухна, не остави никого да си отвори устата:

— Казвах ви аз, че шоблата още първия ден трябваше да я изхвърлим до крак от затвора. В астраханския затвор имаше такъв случай: двама портиери, асенизаторът и още двамина мръсници намерили отнякъде водка, натаралянкали се и подхванали: „Боже, царя ни пази…“ И петимата ги тикнали в карцера. На другия ден надвечер началникът на затвора заповядва да му доведат певците и казва: „Губернаторът нареди и петимата да ви обесят още утре сутринта, в седем часа да сте тука, до входа.“ Какво излезе от това, как мислите? Единият през нощта получи сърдечен пристъп и хвърли топа. Останалите четирима се явиха на определеното място точно в седем сутринта. Със здрави, отлично изработени примки от собствени въжета, а в джобовете на двама от тях намериха молби за прошка до астраханския епископ. С очите си го видях. От такива хаир няма да видим. Да ги гоним, докато не е късно, това е!

Не зная кой повярва и кой не повярва на тая история с примките и молбите за прошка, но че от тая прослойка не можем да очакваме нищо друго, освен вреда, беше ясно за всички.

Въпросът очевидно назряваше и след оживени спорове на едно от заседанията си комитетът с мнозинство провъзгласи свобода на съвестта, правото на всеки да има свой поглед върху това, което ставаше, и свое отношение към бунта. Беше отбелязано също, че едно или друго мнение, след като то съществува, непременно отразява мисленето на една или друга прослойка и бунтът трябва да се развива съобразно изискванията на всички прослойки, но по програма, приета от мнозинството. Отношението на всички прослойки към въстанието не можеше да се определи без изборен съвещателен орган, в който да бъдат представени всички нации, класи и социални групи. Този орган трябваше да обобщава техните възгледи и да изработва обща позиция.

— Другари, трябва да им дадем парламент — посъветва ни Класион Квимсадзе. — Силата и мнозинството ще са наши, а те нека си дрънкат, много важно! Затова пък ще знаем кой какво иска и тогава ще ги видим как ще ни вредят тайно, зад гърба ни!

На Андро Чанеишвили беше възложено да създаде двукамерен парламент и още на другия ден всеки желаещ можеше да послуша дебатите, които се развихриха в карантинното.

След първата атака Класион силно се простуди. Това беше много опасно, тъй като в него се бе притаила стара туберкулоза. Той не послуша съветите ни да легне, не се подчини и на заповедта на комитета. Единственият компромис от негова страна бе, че довери оръдието на помощника си, а той самият се залови с други неща.

Спомням си, че преди втората атака стояхме заедно и той учеше Поктиа:

— Ти знаеш ли какво е въстание и революция, а? Ще ти обясня: това става, когато плюеш на старите закони, пратиш ги по дяволите и въведеш свои, нови. На какво се радва този народ, как мислиш? Сега той не е длъжен да се подчинява на никакви закони. Народът, който е сега пред очите ти, представлява разпасана, отхвърлила законите тълпа, но революцията никога няма да победи, ако не го подчини на законите, които са й необходими… Много трудна работа е да подчиниш народа на революционната законност.

Тъкмо в този момент се отвори порталът, влезе отрядът под ръководството на полковник Кубасаридзе и върху офицерите се изсипаха нечистотиите от оръдието на Класион.

— Това е да се довериш на идиот — закрещя Класион. — Ей, Чониа! Я размахай… размахай маркуча! Какво поливаш само на едно място, дръвник такъв!

Чониа размаха маркуча и в този момент по фланговата броня на отряда забарабани дъжд от камъни откъм барикадите.

Когато атаката отслабна и посраменият полковник се скри във входа, Класион незабавно се обърна към Поктиа и завърши започнатото преди атаката поучение:

— Революцията, братко, е школа! — Отметна глава към небето и извика към топчиите: — Ей, Чониа!… Я слез тука!

— Чониа ли? — каза Дата. — Кой е този?

— Чониа там ми е главен! — Класион посочи към оръдието.

Чониа се довлече, омазан от главата до петите в нечистотии. Повъртя се край нас и тръгна към двора, където помоли да го облеят с вода от пожарната помпа.

— Нищо, Чониа, вчера и мене ме окъпаха? — ободри го Класион, когато Чониа се реши най-после да се приближи до командира си.

— Тебе, Класион, с вода те окъпаха, а мене… — в гласа на Чониа имаше укор.

— Здравей, Чониа! Не ме ли познаваш? — каза Дата Туташхиа.

— Миналата есен, като ме докараха, веднага те познах.

— Как живееш, какво правиш?

— Какво правя ли? Сам виждаш как се разправих с техни благородия! Уча се да правя добро и, изглежда, вече съм се научил. В Аджамети имаше един началник-гара, Ертаоз Николадзе. Та той веднъж ми каза: „Още в майчината утроба можеш да се сдобиеш с хубав глас, ама без обучение няма да се научиш хубаво да пееш.“ Добро сърце също можеш да получиш от майчицата природа, ала да правиш добро — на това трябва да се научиш. И така е на белия свят с всеки занаят. Та сега се уча, уча се да правя добро. Ей така живея!

— Тогава направи още едно добро — прекъсна го Класион, — махни се оттука, за бога, че не се трае! Измий се, па после ще дойдеш да ни разкажеш как си се справял там, горе.

Чониа заситни към банята.

Класион изведнъж започна да се дави от изтощителна кашлица.

— Май съм настинал вчера — каза той, като едва си пое дъх. — Нещо не ми е добре.

Едва го склонихме да отиде при Бикентий Иалканидзе, който по това време командуваше затворническата болница. Класион легна и повече не стана, но за това — по-късно.

— Казват, че там станала голяма кавга, едва не се стигнало до ръкопашен бой — каза Дата Туташхиа. — Я да идем да видим що за парламент е това?

С нас тръгна и Поктиа. Слязохме в карантинното.

— Я ги вижте тия недоносчета — възмути се Поктиа, — колко тухли са надомъкнали! И за какво, моля ви се.

В карантинното, тоест в парламента, бяха се събрали стотина души и всеки се мъдреше на стол, направен от тухли. От тухли — нашето основно оръжие! Не беше по силите на Поктиа да понесе такава гледка и той ритна стола на първия заседател, който му попадна пред очите. Депутатът се пльосна на пода, но никой не посмя да роптае, защото всички знаеха, че Поктиа се разпорежда с човешките и материалните ресурси за въоръжените сили на въстанието. Само от един далечен ъгъл долетя тънък като котешко мяукане писък:

— Много важно, ще свършим и ще ги върнем. Щом трябва, ще ги отнесем, разбира се, че как иначе!

Поктиа изгледа страшно всички присъствуващи и се отдалечи.

— Да продължим, господа. Защо да се възмущаваме? Ето ви пример, пряка съпоставка с проблема, който обсъждаме: военното положение и законите, които то диктува! Да, та за какво говорех?… Вие, господин Пхакадзе, заявихте от тази трибуна, че спрямо вас е било нарушено, по-точно, неправилно приложено, правилото за раздаване на обяда, правило, установено за дадената конкретна ситуация. Защо се случи това, господа! — Ораторът разпери патетично ръце, но го прекъснаха:

— Самото правило не чини, трябва да се измени!

— Защо да не чини?! — възмути се ораторът.

— Негоден е онзи закон, онова правно статукво, дори онази ситуация, която сама поражда възможност и условие за опорочаването си! — страстно формулира опонентът.

— Правилно, справедливо: негоден е онзи метод, чието прилагане поражда последствия, противоположни на предназначението му! — подкрепи го нечий бас от дъното на карантинното.

— Дупка, спокойно! — подвикна ораторът.

— Така мисли не само Дупката. На същата позиция е и дясното крило на „дезинфекторите“! — извика някой.

В килията се втурна едно момче вестовой и като свикна с тъмнината след ослепяващата дневна светлина, позна оратора, плесна с ръце и звънко извика:

— Ехе-ей! Керкадзе, едва те намерих бе! Пускат те! А ти тука си чешеш езика!

Съобщението беше интересно, доколкото през тези два дни от метежа бе изтекъл срокът на неколцина арестанти, но това беше първият случай, когато извикаха някого за освобождаване.

— Колко души всичко освобождават? — попита Дата вестовоя.

— Осемнайсет, но си отиват тринайсет, а за петима ще пишат… как се казваше?…

— Ще оформят…

— Да, да, ще оформят… ей, Керкадзе, ти ще тръгваш ли?

— За съжаление трябва да ви напусна, господа… иначе щяхме да намерим разрешение на този въпрос. Негоден е методът, чиито последици са противоположни на предназначението му… нали така?

— Ще си идеш ли, или не в края на краищата? — подбраха го от другия ъгъл.

Керкадзе напусна трибуната.

— На такива друго не им трябва, само им дай да си чешат езиците — пошепнах аз на Дата.

— Ти какво искаш? — отвърна той. — Толкова време не му даваха да си отвори устата и той гледа да се изприказва, радва се до немай-къде, горкият. Това е освобождаване само на думи, а в същност пак робство го чака. Сам го разбира, затова не бърза.

В двора ни пресрещна Бикентий Иалканидзе.

— Нося писмо… бележка… за Фома — каза той. — Надписано е с партийния му прякор. Тук не мога да ви го предам. Да идем в килията… така… между другото, уж че се разхождаме… А пък Класион има температура. Шчелкунов го прегледа, казва, че може да е даже възпаление на белите дробове.

Възпаление на белите дробове за него… в такова време…

Бикентий мушна бележката на Дата Туташхиа и се изпари. Ние се качихме в комитета, Фома отвори писмото. Дълго го чете и препрочита, а после ни го предаде и закрачи нагоре-надолу.

Писмото беше от тифлиския нелегален комитет.

„В настоящата ситуация сериозна помощ или демонстрация в знак на солидарност са изключени, предвид разгула на реакцията. Въпроса за продължаване или прекратяване на бунта решавайте на място. Задачата е — да се запазят закалените в боеве участници.“

Всички присъствуващи членове на комитета се запознаха със съдържанието на писмото. Обхвана ни обърканост и безнадеждност. За пръв път през тези дни Дата Туташхиа измъкна кехлибарената си броеница — сигурен признак, че е развълнуван.

— Колко души прочетоха писмото? — попита Фома Комодов.

Преброих:

— Седем!

— Унищожете го!

Амбо Хългатян го изгори.

На вечерното заседание на комитета, безброй пъти прекъсвано и възобновявано, беше направена равносметката. И тъй, предприетата от нас акция бе постигнала целта си, доколкото формален повод за бунта бе възмутителната дейност на господин Коц и тя повече не можеше да се повтори. Създадохме прецедент за другите затвори, което имаше огромно значение. В хода на бунта четири хиляди и петстотин души в една или друга степен бяха приобщени към опита на борбата и в това се състоеше възпитателното значение на акцията ни. През тези дни целият град, а след него и целият Кавказ говореха за нашето въстание, за него бе доложено и на правителството в Петербург. Наистина със закъснение, ала новината стигна и до Държавната дума — в това се състоеше политическата функция на нашето начинание. Най-после, твърде съществен резултат бе, че на нас, професионалните революционери не ни достигаше опит в организиране на масови прояви и сега го придобихме.

— А по-нататък какво да правим?

— Ще обясним на народа, че целта е постигната… — продължи някой, но го прекъснаха:

— Какво ще обясним? Че сме искали, значи, да видим какво ще излезе от всичко това?

— Масата си е маса и тя иска да види с очите си и да пипне с ръцете си онова, което е било постигнато с цената на толкова жертви.

— Не й ли дадеш в ръцете нещо реално, веществено, значи, си авантюрист!

— Казвам, че трябва да разясним! Какви веществени резултати могат да искат?

— Ние сме професионални революционери и, честно казано, ние самите не разбираме напълно какво сме направили. А ти искаш да го проумее някой си Токадзе?!

— Опитай се да обясниш на някого, че освободителното революционно движение е своего рода каса. Необходими са толкова протести, бунтове, демонстрации, въстания, дори само скандирани лозунги, за да се препълни касата и да започне да изтича.

— Ние хвърлихме в нея само едно малко камъче…

— А той ще се обърне и ще ти каже: „Заради това малко камъче ли ме водихте на смърт?!“

— Трябва или да възглавите народа и да го поведете след себе си, или да го изоставите и да спасявате кожата си — обади се в настъпилата тишина Дата Туташхиа. — А къде ще го водите, когато сте отделени с четири стени от света? Само на смърт! Не трябва толкова своеволно и безразсъдно да тласкате към гибел тези хора, те и без това скъпо заплатиха, ала в края на краищата по дяволите риска, ако има друга, по-възвишена цел. Но аз не я виждам. Да ги изоставим ли? Тогава те ще запомнят: ей този ни изостави, предаде ни и всеки отдалече ще го заобикаля. Две поколения няма да стигнат, за да се забрави това! Мисля, че главната ни грижа сега е да не позволим на тия хора да почнат да се ядат с парцалите и ако е възможно, да ги научим на нещо повече, да ги направим по-добри, отколкото са били.

— За това е необходима борба. А ония не искат да се борят с нас, не видя ли, че махнаха топовете!

— Е, ами ако бяхме на свобода и пак бяхме вдигнали бунт? Тогава какво щеше да стане?

— Ако бяхме на свобода, Столипин щеше да ни изтреби с шрапнели, а онези, които не ги стигне куршумът… казват, че имало влакове и за Сибир, и за нашето пътешествие са приготвени нови вагони!

Три дни продължиха тия препирни и краят им не се виждаше.

А на хората им омръзна да стърчат по барикадите. Едни поискаха да се качат на покрива като наблюдатели. Други се престориха на болни и си отидоха. Нюхът подсказа на народа, че повече не е нужен на барикадите. Сред обслугата започнаха саботажи. Това е естествено, доколкото целта на арестанта, който отива в обслугата, е да прислужва не на другите арестанти, а на жандармерията и по този начин да си осигури по-сит и свободен живот. При Новите условия жандарми нямаше и от тази относителна свобода се ползуваха всички еднакво. Тогава защо да се престарават? Освен доктор Шчелкунов на територията на затвора се появи само един жандарм — дългошиестият интендант Чарадзе, и още двамина пожарникари, които ненатрапчиво и плахо започнаха да привеждат в ред стопанството си и чак след седмица, все така стеснително и плахо, поискаха да им върнем маркучите, завързани за оръдието на Класион. Излежалите присъдите си биваха освобождавани постарому. Пристигна дори нова група от Сухуми. С една дума, прокурорът Калюзе беше верен на обещанията си.

Температурата на Класион спадна, но той беше вече пътник — и Шчелкунов го казваше, и по болния личеше. Дата повече не идваше в комитета и дни наред седеше в парламента заедно с неразделния от него Поктиа.

Там, в задните редове, задръстени от народ, надошъл от барикадите, веднъж намерих Дата в компанията на Поктиа и Бикентий Иалканидзе.

— Искаме за всички еднакви условия на живот и равни граждански права, в противен случай си отиваме! — това бе първото, което чух, влизайки в тази огромна килия.

— Къде си отивате, Тариел Автандилович, там, дето условията и правата са още по-неравни ли?

— Правилно — запази самообладание ораторът. — Днес в Руската империя няма друго място, дето личността да се ползува с по-широки свободи и където демокрацията да е по-пълна, отколкото тук при нас, в Ортачалския затвор. Бих нарекъл нашата малка община „Ортачалска демокрация“.

Аплодисменти.

— … Но когато говорим за излизане, ние подразбираме излизане от империята, излизане от една държава, в която има угнетители и угнетени. Ние ще останем само в случай, че на всекиго бъдат гарантирани равни условия и права!…

— Шалва, ела тук, ще се сместим — повика ме Бикентий Иалканидзе.

Промъкнах се и седнах при тях.

— Какво правите тука? — попитах Бикентий.

— Как какво? Къде ще видиш толкова диванета, събрани на едно място? Същинска лудница… Те и профсъюзи учредиха, профсъюзи — възторжено ми шепнеше на ухото Бикентий, — отделно за кухненските работници, отделно — за медицината и хигиената… И мене ме викат, предлагат ми длъжност… Виж, и Рудолф Валентинович е цъфнал тук. Явно и педерастите искат да си организират профсъюз.

На заседание на комитета Дата Туташхиа се появи чак след три дни. Беше петият ден на въстанието. Дата дълго слуша другите, а после взе думата:

— Истинските революционери, доколкото разбирам, искат да свалят стария строй и да вземат властта от царя, за да я предадат на народа — каза той. — Струва ми се, че вече е време да помислите за предаването на властта, а вие сте се вкопчили в нея и не я пускате от ръцете си. Докога ще протакате? Какво още чакате? Да ви намрази народът ли? Та тука, при нас, в Ортачалския затвор, се е образувала държава в държава — и собствена полиция, и армия, и разузнаване, и стопанство, и пропаганда, и дипломация, че и парламент си създадохме и дявол знае какво още няма. За какво повече се борим? Към какво се стремим? Както и да го въртим, нищо няма да измъдрим. Едно ни остана — да натиснем оградата на затвора, да я съборим и нека нашият бунт излезе на свобода… Ала ни казаха да не чакаме подкрепа, значи, ще ни изпотрепят като пилци, ако не преустановим бунта.

— Революционерът не трябва да се бои от нищо, Дата Туташхиа! — възкликна Езиз Челидзе.

— От нищо… освен от безсмислената гибел и неоправданата загуба на хора, закалени в борбата! — парира призива Дата. — Това, което казах, на друго място и при други обстоятелства може би нямаше да има смисъл да го казвам, но сега е тъкмо на място. Предайте властта на парламента, отстранете се и укрийте онези, които са нужни за бъдещи схватки. Нека управляват другите! Ако работата тръгне постарому и жандармите намислят да въведат старите порядки, хората, способни за борба, ще бъдат цели-целенички и дори парламентът да не успее да отстои нашите завоевания, вие нали сте тук, здрави и читави, и положението е във ваши ръце! Това исках да ви кажа.

— Какво, да предадем властта на ония дръвници, дето си чешат езиците в карантинното ли? — възмутих се аз.

— Там дръвници колкото щеш, Шалва, но и умни ще се намерят не по-малко и не повече, отколкото всякъде другаде — възрази Дата Туташхиа. — Не са дръвници, а народ. Народ е това!!! Дайте му възможност и той ще направи, каквото трябва да се направи…

— На тях и две гъски не можеш им повери — каза Пьотр Андрашчук.

— Ами защо да не им доверим гъските или властта, а? — отново се надигна от пода Дата Туташхиа. — Ето, Андро Чанеишвили отлично разпределя провизиите. Пьотр и Езиз накараха Поктиа да осигури запас от камъни и той прекрасно се справи с това. А Гоги успя да смъкне панталоните на някакъв гаден надзирател — е, да не мислите, че с тия работи никой друг на света нямаше да се справи? Дайте им власт и при необходимост ще се намери кой да смъкне шинела на садиста Коц и да вземе връзката ключове от Канарейка.

— Добре, няма да спорим… Понякога споровете вредят на работата, зависи от обстоятелствата. Може и да не съм прав. Дайте да помислим. Бързането е лош съветник.

— А ти самият какво смяташ да правиш? С кого си — запита Фома Комодов.

— Ще остана, дето съм — в затвора… с вас! — Дата помълча. — Ти навярно си спомняш, Фома, как след онова сбиване Коц измъкна от карантинното и вкара в карцера двайсетина души, а мене ме пусна?

— Помня, и какво от това?

— Имам един братовчед, вие знаете това, Мушни Зарандиа. Той е заповядал на тукашните плъхове косъм да не падне от главата ми, а на тях страхът им е занаятът, та не ме закачат, не смеят. Не се тревожа за себе си, а за делото, за всекиго от вас.

Дата Туташхиа пося зърно в пръстта и си отиде. Ние спорихме две денонощия, едва не се стигна до бой. Дата не присъствуваше на тези заседания. Ние, които искахме властта да бъде предадена на парламента, взехме превес над нашите противници. На деветия ден от въстанието Андро Чанеишвили представи на комитета съставено от нас и единодушно прието от парламента искане комитетът да се откаже от пълномощията си. За предаването на властта изпратихме Лука Петрович Дембин. Той прочете написаната от Фома Комодов декларация. „Пратениците на народа“ слушаха и знаете ли какво им бе? Сякаш от тавана падаше град колкото ябълки, а те не знаеха къде да сврат глави и къде да се дянат. Най-после осъзнаха какво става, мигом се окуражиха и започнаха да се държат така, сякаш не бяхме им предали властта, а те сами я бяха изтръгнали от нас.

— Можете да си задържите тия тухли! — заяви Поктиа след тържествената церемония и повече не го видяха в карантинното.

След седмица затворът беше изчистен, изстърган, изтъркан. Възцари се пълна демокрация и всичко това без нас! Ние си убивахме времето в игра на шах и домино. На десетия ден парламентът удовлетвори молбата на Коц и Палаша за помилване и те бяха освободени. Беше издадено постановление за сваляне на решетките, но не успяха да го осъществят. Нямаше инструменти. Това постановление малко по малко се забрави и решетките останаха, както си бяха. Изигра роля и обстоятелството, че бяхме арестанти и поне малко — не толкова, разбира се, колкото бяхме обвинени, пази боже… но все пак всеки от нас се чувствуваше поне малко виновен, а без решетки — наказание ли е наказанието и затворът затвор ли е?

В един прекрасен ден прокурорът Калюзе благоволи да ни посети и остана много учуден, че за преговорите с него се явиха съвсем други хора. За предишните, тоест за Гоги Цуладзе и Лука Петрович Дембин, той се осведоми с много симпатии и помоли да му се даде право да посети затвора. Разрешиха му. Той изслуша арестантите, записа си жалбите и си отиде. На другия ден дългошиестият интендант Чарадзе предаде думите му: „Умна идея — самоуправление! Защо хазната трябва да плаща на администрацията такива големи заплати?!“ Относно смяната на правителството Калюзе не изказа мнението си.

По това време Дата научи за смъртта на единствената си сестра. Не помня вече от какво беше умряла, но клетият Дата понесе много тежко тази вест. Не съм мислил, че някога ще видя сълзи в очите му. Той не спеше, не ядеше и не говореше. Отслабна страшно — какво искате, два месеца почти не поглеждаше ядене, само крачеше от ъгъл до ъгъл, потраквайки с броеницата си, или лежеше, затворил очи, но не спеше.

Разбира се, назначиха нов началник на затвора. Казваше се Копляков. Първия ден, след като ни се представи, той се помота из затвора петнайсетина минути и си отиде. И така едва ли не всеки ден — дотича, повърти се четвърт час, попита не ни ли е необходимо нещо, остави книги на библиотекаря и пак ни се вижда, ни се чува. Арестантите скоро започнаха да го наричат Сополяков. Беше твърде забележителна личност, не странеше от прогресивните идеи на века. Веднъж месечно в затвора прожектираха филм. Тогава киното беше още задморска чудесия. На втория или третия месец от службата си Копляков поиска разрешение да присъствува на сесията на парламента. Разрешиха му и той с часове слушаше дебатите.

Единственият, който прие трагично предаването на властта на парламента, беше клетият Класион Квимсадзе.

— Какво сте направили! Така добре уредена работа да оставите в ръцете на дрънкала, квачки… на Дардак?! — Изброяването бе съпроводено от растящо възмущение и свърши с това, че Класион в изнемога отпусна издигнатите си към небето ръце.

Клетникът бе станал кожа и кости, не можеше да се държи на краката си, но все пак осъществи едно свое съкровено желание — помоли Чониа да го отведе на заседание на парламента. Първо спокойно, доколкото му позволяваше непрекъснатата кашлица, слушаше ораторите, а после поиска думата. Дадоха му я. Като се извини за това, че тежката болест го принуждава да говори от място, той се обърна към заседателите:

— Да оставим мюсюлманите и евреите настрана, но с християните жандармите ще постъпят така: ще нахлуят в един прекрасен ден в тази ваша говорилня и ще проведат масово обрязване с тъпи ножове… — При тези думи Класион се задави от пристъп на кашлица и трябваше да го отнесат в болницата.

Запомнил съм този ден и с това, че в един случаен разговор Дата подхвърли между другото:

— Нямам повече работа тук!

Беше решил да бяга.

Страшно яка душа носеше Класион Квимсадзе. Всеки ден, който го видеше, си мислеше, че няма да изкара до утре, но той живееше сякаш напук на душманите. Живя точно до преврата: на четвърти юни 1907 година, да не греша, именно четвърти, а не трети юни. За това ще доразправя по-късно.

Веднъж Класион помоли да му доведат Дата Туташхиа. Дата ходеше при него всеки ден и този път си беше отишъл само преди час. Когато Дата се върна Класион му предаде едно писмо в незапечатан плик.

— Отивам си, Дата.

— Никъде няма да отидеш, Класион, — прекъсва го Дата, — твоят любим господар-император няма да те пусне, докато не си излежиш присъдата.

— Добре, братле, така да е, но на този плик има адрес, а жандармите не обискират твоите посетители на свижданията, дай им го, нека го предадат…

Те поговориха още малко и Дата си отиде. Пликът не беше запечатан, което значеше, че на приятелите се разрешава да прочетат писмото. Ето какво беше написано там: „Отивам си, сине мой, и помни винаги, че изпълних призванието на човек, както и доколкото ми позволи природата. Ето моята молба и завет към теб: достойният човек трябва да гори като борина, като свещ, като огън, като слънце според това, колко му е дала съдбата. Трябва да се стремиш също така, когато угаснеш, около теб или поне на онова парче земя, на което стоиш, да не се възцари мрак. Докато гориш, гори така, сине мой, че твоят живот да запалва и другите. Тогава, след като си отидеш, няма да има мрак. Вярвам, че така ще живееш и си отивам спокоен. Катя, предай това писмо на момчето, когато стане на осемнайсет години.“

Както е известно, на трети юни 1907 година шестдесет и пет депутати от фракцията на социалдемократите в Държавната дума бяха арестувани и изпратени на заточение. Това събитие влезе в историята под названието третоюнски преврат. На четвърти юни 1907 година престана да съществува „Ортачалската Демокрация“. В затвора нахлуха жандарми. Всичко това завърши с възстановяването на порядките от времето на Коц, а самото събитие остана в паметта на участниците като „превратът от четвърти юни“.

Преди да ви разкажа края на тази дълга история, ще спомена — може би ще ви бъде интересно — за съдбата на всекиго от нас. Фома Комодов бе убит от белогвардейците през 1920 година при превземането на Одеса. Беше политкомисар на дивизия. Андро Чанеишвили по време на кубанския саботаж бе изпратен от партията да участвува в борбата против кулаците. Той остана там, след време стана директор на голям совхоз и, струва ми се, е жив и досега. Пьотр Андрашчук умря през Отечествената война като генерал — имаше болно сърце. Езиз Челидзе работеше в ЧК, беше голям човек. Контрареволюционери хвърлиха в кабинета му бомба. Амбо Хългатян умря в Тбилиси, а бедният Гоги Цуладзе — на каторга; през 1905 година някакъв гимназист убил двама черносотници, Гоги искал да спаси младежа от каторга и поел вината върху себе си. Дембин и Бикентий Иалканидзе отдавна не са между живите. Поктиа през тридесетте години беше директор на голям комбинат в Средна Азия, през същия период загина. Дата Туташхиа избяга от затвора в края на септември 1907 година. Останалото го знаете. За Чониа не зная нищо, но ще ви кажа за Токадзе. През двайсетте години работех в съветското посолство в Белгия, тогава Токадзе беше шофьор на такси в Лиеж.

Казах, че на четвърти юни в Ортачала нахлуха жандарми. Бедният Класион беше на смъртно легло, но надви себе си, на пети юни се надигна от леглото и застана до вратата на стаята. Беше по време на вечерна проверка. Влезе комендантът. Класион се спусна и го хвана за гърлото. Но какво можеше да направи! Биха го безпощадно. Той загуби съзнание и умря, без да дойде на себе си.

Парламентът прекрати съществованието си по много интересен начин. Жандармите смъкнаха Тариел Автандилович направо от трибуната, извлякоха го от килията и докато го влачеха по коридорите на затвора, той и не мислеше да свършва речта си:

— Горко ви, будали такива! Сега се убедихте, че демокрацията има ахилесова пета и тираните знаят това най-добре, от всички!

Граф Сегеди

Трябваха ми почти три месеца, за да потегна вилата в Армази. Настаних се в нея през есента на хиляда деветстотин и четвърта година. Това беше най-хубавото време от втората половина на живота ми. Светло време. Много четях, пишех, ходех на лов, на риболов и мислех, мислех. Два-три пъти в месеца приемах гости. Снабдих се със собствена карета. В Тифлис живеех през зимата, и то само ако беше необходимо. По това време преживях най-дълбокия си и сериозен роман. Пак тогава продадох всичките си имения в Русия. Новата обстановка, новите грижи и интереси ми помогнаха по-леко да понеса раздялата със службата и дейността, която в продължение на десетки години беше единственият смисъл на съществуването ми. Новият кръг от приятели и познати, новите увлечения и връзки свалиха от плещите ми трийсетина години; това, че доживях до деветдесет, дължа на седемнайсетте щастливи години, прекарани в Армази.

Същата есен срещнах в Мцхета Сандро Каридзе. Няма да крия, търсех тази среща, живеех с мисълта за нея и знаех, че тя непременно ще се състои. Казах на Сандро, че живея в Армази и го поканих да ме посещава. Скоро след това той ми дойде на гости. Постепенно се сближихме дотолкова, че постоянното общуване стана необходимост и за двама ни. Надявам се, че няма да прозвучи като упрек към Сандро Каридзе, или като опит да намаля отговорността за предишната си дейност, но именно старите връзки и запазеното влияние ми позволиха два пъти да го спасявам от затвора. Първия път той беше арестуван през 1906 година във връзка с революционните вълнения. Втория път — по делото за убийството на екзарх Никон. Искам само да кажа, че обикнах като брат този странен човек с тежък характер и че въпреки всичките си недостатъци, той беше достоен за още по-голяма обич.

Няма смисъл да разказвам подробно за нашата дружба. Ще приведа само два-три разговора, органично свързани с тези записки, толкова повече, че към това ме подтиква още едно обстоятелство. В края на миналия век сред обществеността се ширеше един философствуващ и политиканствуващ тип хора, сред които се срещаха представители на най-различни съсловия и звания. Между тях имаше хора необикновено умни и глупци, високо просветени и невежи, фанатици на идеята и епигони на модата, изключително своеобразни натури и пуяци, претендиращи за оригиналност. Но всички те — дълбоко съм убеден — допринесоха много за революцията. Допринесоха с това, че без да жалят сили, разпространяваха сред обществото възгледи, които, макар и да имаха различен политически смисъл, в крайна сметка се свеждаха до идеята за неизбежността на революцията. Подобни хора съм срещал и по време на службата си, и след оставката си. У Сандро Каридзе бе съчетано всичко най-добро, което имаше у тях — от просветената мъдрост до простодушната честност. Да не разкажа за тези записки за Сандро Каридзе и за този социален тип, би било просто грехота.

Още при първото му посещение напомних на Сандро Каридзе за разговора ни в Схалтба, който остана незавършен.

— Тогава вие не довършихте мисълта си, господин Сандро… Спомняте ли си, говорехме за разликата между понятията „нация“ и „народ“?

— Разбира се, спомням си. Разликата е много голяма. Те са съвършено различни понятия, дори си противоречат. Нацията е единен етнически организъм през цялото време на своето съществуване. Народът е днешното състояние на нацията, нацията днес. Нацията е траен и устойчив феномен. Народът е бързотечно, преходно явление. Стволът на дървото и неговата зелена корона, руслото на реката и водата — ето ви сравнения, които сполучливо биха изяснили моята мисъл.

— А в какво се изразяват противоречията?

— Между понятията „нация“ и „народ“ ли?

— Да.

— Народът е търбух и ръце. Нацията е висша нравственост, простор на духа. Народът създава духовни и материални ценности. И тъй като потребностите са винаги по-големи от произведените блага, у хората възниква неудържим стремеж да погълнат не само създаденото от тях, но и онова, което е било създадено по-рано и е било спасено от унищожение. Докато нацията е неизтощим и вечно действуващ дух, който доброволно поема отговорността за миналото, настоящето и бъдещето на целия етнически организъм. Нацията е начало съхраняващо и регулиращо, тя е събирач и страж на духовни и материални съкровища. Животът е процес на добиване на духовна и материална храна, а нравствеността е силата, която регулира този процес.

— Излиза, че народ са тези, които са принудени да работят за грошове в каменоломните, за да вадят камъни за храмове, а нация — онези, които подбуждат народа към това?

— Не сте съвсем прав. Мисля, че и сред подбужданите, и сред подбудителите има хора, които нямат нищо общо с нацията. За тях светът е само пасбище, което те бързат да опасат. Има хора, които в една или друга степен обединяват в себе си и двете начала. Но нацията или силата, която обуславя безсмъртието, осигурява вечно съществуване, представляват онези…

— … които отдават на света всичко — подхванах аз мисълта му, — а получават само толкова, колкото е необходимо, за да съществуват, тоест да отдадат всичко. Правилно ли ви разбрах?

— Съвсем точна формула — радостно се съгласи Каридзе. — Формула на висшата нравственост и добро. Чувам я за пръв път, и то от вас, графе. Именно това легендарният Ной запушва в бутилка в навечерието на световните катаклизми. Тъкмо затова наричаме нацията вечен дух, който се материализира в отделните личности или в тяхната съвкупност… Но основното противоречие между понятията „нация“ и „народ“ е това, че нацията е интернационално, общочовешко начало в такава степен, в каквато катедралите и манускриптите, фреските и монументите са интернационална, общочовешка съкровищница. Докато народът е начало егоистично и грабителско. Повечето от потребностите му се определят от моментните му нужди, а не от нуждите на цялото общество в неговата конкретна действителност, на цялото човечество с неговите бъднини.

Вътрешната цялост на разсъжденията на Сандро Каридзе изглеждаше ненакърнима и все пак още тогава почувствувах в тях противоречия. Много размишлявах и ми се стори, че съм ги открил. Изложих съображенията си, в един малък труд и му го дадох да го прочете. Той не прие нито едно от моите положения и ние едва не се скарахме. Такъв си беше: щом повярва в нещо — нито крачка встрани, никакви компромиси или отстъпки!…

Веднъж, малко преди първото му арестуване, заговорихме за това и аз го попитах:

— Ти посвещаваш всичкото си време на заниманията си, интересите ти са обширни и дълбоки, но каква е изходната ти концепция, от каква нравствена платформа излизаш?

— Прибежище ли търсиш? — отвърна той бързо и на пръв поглед малко безцеремонно…

— Не те разбирам.

— Платформа… Защо, старата не те ли удовлетворява?

— Сега това няма значение. Ако можеш, отговори на въпроса ми.

Той почувствува, че започвам да се сърдя, и като помисли, каза:

— Винаги и във всички случаи изхождам от това, че човечеството трябва да намери начин да възвиси духовно човека, да намери възможност да го усъвършенствува нравствено, в противен случай човечеството ще стигне до канибализъм, ще започне да се храни с месото на себеподобните си — това не е метафора, говоря буквално. И така ще продължи дотогава, докато последният homo sapiens не бъде изяден от някой див звяр. За да не се стигне дотам, трябва да се унищожат империите. Революцията е необходима!

За мен не беше изненада, че Сандро Каридзе вярва в неизбежността на революцията. Знаеше се, че съчувствува на революционното движение и е на негова страна. Сега се убедих и в това, че жадуваше революцията като път за спасение на човечеството.

— Зная само заглавията на твоите съчинения. Навярно те служат на революцията?…

— Революцията е утрешна работа. А аз съм се посветил на онова, което ще бъде след нея.

— Виж ти. И какъв проблем решаваш?

— На моралния прогрес. Разработвам теоретическите основи на управляема нравствена революция.

— По-точно?

Каридзе пъхна пръсти в брадата си и се почеса по бузата.

— Ти, Митрич, си магистър по право, нали?

— Да — усмихнах се аз.

— Защо се усмихваш?

— Забавляват ме превратностите на съдбата. Мислех да стана професор в Московския или Петербургския университет, а какъв станах? Безделник, жандармски генерал в оставка.

Каридзе понечи да ми каже нещо утешително, но очевидно размисли и се върна към нашия разговор:

— Можеш ли да ми дадеш най-общо определение за законодателство, което да важи за всички епохи и народи?

— Мога. — Съсредоточих се и започнах. Преди всичко то е средство за осъществяване на вътрешната и външната политика, освен това е статус на правата и задълженията на управляващото малцинство. Най-после, то е оръдие за потискане на инертното или недоволно мнозинство. Доволен ли си?

— Отлично. Да продължим. Кажи, възможно ли е отношението на империята към нейните граждани и към другите държави да се определя по формулата: „Изяждам те, за да не ме изядеш ти и още, защото искам да затлъстея?“

— Е, да допуснем — се съгласих весело аз.

— Какво значи — да допуснем? Ако не си съгласен, кажи!

— Съгласен, съгласен, продължавай!

— С това, което сега ще ти кажа, ти веднъж вече се съгласи. Да го приемем като аксиома: „Гореспоменатото изяждане се прикрива с твърде благи доводи от гледна точка на общочовешката справедливост. То се опира на демагогията, основана на християнския хуманизъм. И в крайна сметка се осъществява посредством сложения в солидни корици «Кодекс от закони на Руската империя»“.

— Всичко, което казваш, щеше да бъде правилно, ако не беше толкова злобно… По-нататък?

— Това не е злоба, а начин на мислене. Не най-добрият наистина, но както знаеш, на мене и той ми върши работа. Сега още един въпрос. Какъв е резултатът от взаимодействието между религията и закона, от една страна, а от друга — между личността и обществото? Разбира се, в съществуващата реалност, в днешната действителност.

— Друже Сандро, аз съм религиозен човек и се старая да не светотатствувам. Ти говори за взаимодействието между религията и личността, а пък аз после ще се произнеса върху личността и закона. Трябва да си доволен: ще дадеш тон, а аз неволно ще му се подчиня и ще говоря в същия дух.

— Но, друже мой, аз съм монах тъй или иначе…

— Ти си еретик! Ще има да се пържиш и да цвъртиш върху нажежени въглени! За тебе плаче адът, кипящата смола чака да те погълне… Говори, няма какво да губиш.

— Че то не е лъжа!… Религията се опитва да вмъкне човека в рамките на своя морал, за да го държи в покорност, а човекът се съпротивлява — между другото и за това, че самите проповедници и радетели на вярата са големи грешници. Религията има много повече сили от човека, но тя е догматична. А човекът, макар и слаб, е надарен с гъвкавост, с умение да се приспособява. В същото време човек иска да вярва в нещо. Поради фарисейството на религиозните радетели единствена твърдина на вярата се оказва личното благополучие и то е разрешено за най-усърдните. Тъкмо оттук започва изработването и рафинирането на похватите, посредством които човек може да си спечели слава на най-предан адепт на християнството и така да си облекчи служенето на Мамона. С една дума, в империята взаимодействието между религията и човека поражда един преследван поданик, който мрази всичко и всички, който вижда само един изход за себе си — революцията и започва да се бори за нея. Що се отнася до религиозния култ, той, изчерпал себе си и лишен от първоначалното си съдържание, се е превърнал само в едно формално извършване на обреда. Съгласен ли си, че това е главната особеност на нашата действителност?

— Само отчасти. Ти прекалено сгъстяваш боите.

— Прекрасно. Дори сдържаното одобрение на един жандармски генерал в оставка струва много повече от възторжените овации на стотина фанатици. А сега говори ти.

— Да продължа в твоя стил?

— Разбира се, иначе няма да стигнеш до истината.

— Добре, господине! Законът насилва човека, а човекът му отговаря със съпротива. Законът е физически силен, но не е гъвкав. Човекът е по-слаб от закона, но е много по-изобретателен. Той е измислил безброй начини и средства да заобиколи закона, да го спази само отчасти или да не го спази изобщо. Законът се стреми да накара човека да подчини интересите си на интересите на империята. Човекът иска да приспособи закона към своите интереси, преди всичко като заобиколи, прескочи този закон. В тази неравна борба слабият човек е принуден да прави нравствени компромиси, да използува всичко възможно, само и само да преодолее натиска на закона и да запази себе си! — Направих пауза, за да формулирам заключението си в стила на заключението на Сандро. С една дума, в империята взаимодействието между закона и човека поражда един отчаян, преследван гражданин, който мрази всичко и всички, вижда изход само в революцията и започва да се бори за нея. Що се отнася до закона, той се превръща в изчерпала самата себе си, безсилна, доведена до формалност процедура.

— Браво, графе, браво! — ликуваше Каридзе. — Само обърни внимание колко здрави нравствени критерии оставя империята като наследство на онази политическа сила, която първо ще трябва да създаде съвсем нова държава, а след това и да я управлява. Всяко политическо течение, което ратува за социална революция, днес съзнава, че постигне ли победа, ще разполага с човешки материал, чиято морална ценност е твърде съмнителна и противоречива и който би могъл да бъде подобрен само с цената на огромни усилия. За свое нещастие всички тези политически течения смятат, че е достатъчно да изменят социалните условия, обществения бит — и моралът от само себе си победоносно ще се възвиси. Не споделям този възглед и се опитвам да внеса своята лепта в осмислянето на предстоящите катаклизми. Тъкмо над това работя.

… Веднъж хвърлих въдица в Кура при водопадите до Дзегви. Откъм Шиомгвими идваше сал и на него с бинокъла забелязах Сандро. Ако не ме лъже паметта, беше наскоро след второто му арестуване и освобождаване. Като слезе на брега, той тръгна по пътя за Мцхета. „Може би идва при мен, в Армази“ — помислих си аз, оставих въдицата и тръгнах да го пресрещна. Той наистина идваше при мен, търсейки убежище от самотата, която му бе дошла до гуша. Поканих го да похапнем, но той отказа и предпочете да остане тук, на брега. Беше мрачно и прохладно. Сандро, който през целия си живот не бе уловил дори мизерно попче, остана равнодушен към моята рибарска страст. Беше печален и ми се стори, че е разстроен от нещо.

— Над какво размишляваш, Сандро? Какво пишеш?

Той махна с ръка и премълча.

— Кажи де! — настоявах аз.

— Заплел съм се в една идея… За три дни нито ред.

— Ще се пръсна от яд.

Разбрах какво го беше довело при мене. В подобно състояние на духа беше изпадал и по-рано. Неведнъж го бях наблюдавал. За да излезе от задънената улица, подхващаше разговор на тема, която го интересуваше, започваше да спори и в спора често намираше решението, което търсеше.

— Хайде, започвай! — казах аз. — Може по някакъв начин да се проясни това, което те измъчва.

— Интересува ме проблемът за стопаните и гостите.

— Откъде да вземеш угощение ли?

— Не, не това. Слушай: египтяни, асирийци, хети, урарту, елини, римляни, византийци… толкова етнически организми, продължително съществуващи, исторически устойчиви, са се явили на света като създатели на велики империи и култури, като държавни нации.

— По-нататък.

— Нататък? Къде са те днес, кажи ми?! Потомци на древните египтяни няма, хетите са изчезнали безследно, асирийци, доколкото зная, са останали около триста семейства, грък от елински тип, да се убиеш, няма да намериш; от римляните бил останал някакъв старец, открили го в някаква катакомба, смятат да го карат по градовете да го показват за пари; византийците са изчезнали като вода в пясък. Виждаш ли какво излиза?

— Такава, е историческата съдба на всички нации.

— О, не! И днес има нации, които са съществували по времето на асирийците, урарту, елините и са се отбранявали срещу Римската империя. Те са надживели и Византия и може да се предполага, че ще изпратят във вечността още не един гостенин.

— Кои са те?

— Евреите, арменците, иберийците, етиопците, българите, унгарците…

— Ще си отидат и те, Сандро.

— Май няма такива изгледи. Всеки от тези народи е преживял своята историческа криза и е тръгнал по пътя на духовното и материално развитие. Впрочем тяхната история се характеризира с редуване на цикли, в които кризите се сменят с разцвет. Нашата планета прилича на хан, където има стопани и гости.

— Всичко това е много спорно.

— То е само хипотеза, но предчувствувам, че тя има бъдеще.

Улових голяма сьомга и пак хвърлих въдицата. И изведнъж осъзнах: империите, за които говореше Сандро, са съществували като правило не повече от пет века. Спомнете си древните и нови египетски царства, империята на хетите, Асирия, Римската империя — говоря именно за империята, не за републиката. Само Византия е изключение. Тя е съществувала повече от хиляда години. Казах това на Каридзе, той се съгласи с мен и каза датите.

— Това трябва да се обясни — казах аз. Иначе хипотезата ще си остане хипотеза.

— Всяко от явленията, за които ти говорих, се характеризира с един любопитен признак. Изчезналите цивилизации покоряват съседни или далечни народи, присъединяват ги към тялото на собствената държава и водят непрекъсната борба, за да ги държат в покорност. Оцелелите народи се задоволяват с икономическите възможности на родната земя, имат автономна духовна култура, водят непрекъсната борба за освобождение и отричат завоевателните войни! Но това са само признаци. Трябва да се изяснят причините за тази разлика. Тъкмо тук затънах. Досега съм намерил само една, пък и нея не съм обмислил докрай. Трябва да се погледнат нещата и под друг ъгъл, необходими са нови доказателства.

— Разкажи ми за това, до което си стигнал.

— Но то не е завършено.

— Нищо.

— Оцелелите народи в продължение на цялата си история са се борили, за да оцелеят физически, да запазят свободата си и да спасят духовните си богатства. В ковачницата на тази борба са се закалявали, тяхната жизнеспособност е расла, укрепвала, ставала е по-устойчива. С народите-завоеватели положението е друго. За потъпкването, обуздаването и потушаването на съпротивата на покореното племе или народ се изискват огромни усилия. За да властвуват над сто народа, са необходими сто пъти повече усилия. Но под слънцето няма нищо безкрайно и неизчерпаемо. Има граници и националната енергия на народа-завоевател. Тази енергия отслабва, изветрява, изчерпва се, жизнеспособността на народа намалява. Отначало народът-завоевател изгубва способността да завладява и покорява, после да се защищава, постепенно започва да се разтваря в другите народности и в крайна сметка престава да съществува.

— Забелязвам, че си противоречиш. Според теб и двата народа водят борба, и двата неизбежно изразходват сили, изчерпват се, но за единия народ това е закалка, а за другия — гибел.

— Тъкмо затова казвам: за да звучи убедително, тази хипотеза трябва да се разгледа в друга светлина, да се обогати с доказателства. Всичко това е възможно и не ме безпокои особено. Въз основа на голям исторически материал трябва да се анализират духовните резултати от завоевателните и отбранителните войни и тогава всичко ще отиде на мястото си. Вълнува ме нещо съвсем друго. Всяко историческо явление е следствие на множество причини, не само на една. За да докажа хипотезата си, трябва да открия това множество причини. Но, дявол да ме вземе, не мога да стигна до тях, и толкоз! — И Сандро Каридзе отново помръкна.

— Хайде да помислим! — казах аз. — Ако отнесем към края на петнадесети век образуването на централизираната руска държава, то съгласно твоята хипотеза през двайсети век нашата империя трябва да падне, макар че не е изключено, подобно на Византия, тя да просъществува повече от хиляда години.

— Византийската империя е съществувала два пъти повече от останалите, защото е поела функцията на ръководител на целия религиозен свят. След нейното падане тази функция е поела Русия и по този начин си е гарантирала дълго историческо съществуване. И все пак Руската империя ще падне, може би още през първата четвъртина на двайсети век. Това също си има причини, но за тях ще поговорим друг път.

— Тя ще падне и три-четири века след това руският народ ще изчезне от лицето на земята като всеки народ-завоевател? Така ли смяташ?

— Не. Този извечен дух, който се материализира в някои личности или в тяхната съвкупност и който аз наричам нация, избухва в Русия вторично, този път в облика на родна политическа партия. Искам да ти напомня, че за последен път такова избухване е имало през петнайсети век. Днешната социалдемократическа партия ще извърши първата в човешката история социалистическа революция, с времето ще поеме ролята на ръководител на целия идеологически свят и тогава и на държавата, и на народите ще бъде гарантирано онова дълго историческо развитие, за което вече ти говорих. Важно е още едно обстоятелство. Социалдемократите ще разрушат Руската империя и ще създадат доброволен съюз от свободни, равноправни социалистически нации. По такъв начин руският народ ще бъде освободен от необходимостта да хаби сили за покоряване на други народи и за постоянни завоевателни войни. Няма да е необходимо да се изтощава. Съвсем не съм убеден, че лидерите на тази партия мислят за нещо подобно. То повече напомня гениална догадка. В това отношение на руското политическо мислене се полагат лаврите на първооткривател.

— Е, какво пък, нека извадят патент. Англичаните, французите, немците, японците с удоволствие ще побързат да го откупят. Нали им предричаше измиране, тъй като и те са нации-завоеватели.

— Руски патриоти, побързайте да си купите билети! Сандро Каридзе беше много тържествен. — Влакът тръгва само след двайсетина години и вие можете да останете на тази гаричка с вързопче в ръце. Как ще се оправдаете тогава пред съвестта си, пред отечеството си и пред потомството?

— Този влак отива от Вавилон за Вавилон, Сандро!

— За Вавилон!… Вавилон… Вавилонската кула… — Езикът му започна да се заплита, той изведнъж пребледня, замлъкна и след минута го чух да мърмори тихо: „… да се издигне кула до небето, където обитава бог… да се смесят езиците… гениален опит, потресаващ символ, блестящ образ! Намерих втората причина… да, да — втората… още, още една…“

Когато научил за Февруарската революция, Сандро Каридзе отишъл в Дзегви и страшно се напил. Местният кръчмар и други очевидци свидетелствуват, че ту се обливал в сълзи, ту избухвал в неудържим смях. По природа той беше общителен и разговорчив, но за тези няколко часа, през които пил, не проронил нито дума. Само плачел и се смеел… След това притихнал, затворил очи и умрял там, в кръчмата, както си седял на стола.

Сандро Каридзе е погребан в двора на Шиомгвимския манастир.

Вано Натопришвили

— Бе аз с очите си го видях! Хич не беше така, както са ти го разправяли. Не, ти трябва да питаш други как е станало, няма да разбереш, преди мене никой не беше ги зърнал. Аз пръв ги видях.

… Първом вървяха през градините. Отпред Ламаз-Кола, след него оня мегрелец, Дата. Как ги видях ли? Над казармите, на хълма, имаше тухларна фабрика — тя и сега си е там. Стопанин й беше един персиец, цаних се при него като пазач в тухларницата. Беше неделя. Още сутринта забелязах, че един войник доведе до казармите двамина арестанти, остави ги при дървата — режат ги, цепят ги, нареждат ги, а като свиха през градините, веднага се сетих: фъснали са момчетата, бягат. Пушка имам, ама как да стрелям? Може пък да имат там братя, роднини?… Па и какво ми влиза в работата, аз фабриката вардя. Ама и да не стреляш, не иде, ще те пипнат и право в метехския затвор. Ще кажат: видял си бегълците, пушка имаш, защо не си стрелял? И аз гръмнах във въздуха. Заредих — и пак: два изстрела са сигнал за бягство. Та така я наредих: хем не си взех грях на душата, не стрелях по арестантите, хем дадох сигнал за бягство. Стрелях заради вахмистъра. Харно, мисля си, ще се усетят и ще хукнат след тях, а през това време… и вълкът сит, и агнето цяло.

Войникът, дето ги пазеше, дремеше, ама като гръмнах първия път, отвори очи и още сънен, стреля и той два пъти. Вахмистърът изскочи от казармата. Свирна — изскочиха още трима войници и четвърти с куче. Ей така изведнъж изскочиха, братко! Е, мисля си, спукана им е работата на момчетата, няма да избягат, гледам вахмистърът и войниците вече тичат надолу по склона. Край пънчетата кучето подуши следите, дръпна силно, едва не скъса ремъка… С една дума, вървяха много спорно, ама докато стигнат до водата, Ламаз-Кола и Туташхиа вече бяха на средата на Кура.

Както тичаше, вахмистърът се бухна в реката чак до задника, но му натежаха ботушите и спря. Дивакът му с дивак, да не е Христос, та да върви по водата. Постоя, постоя, па се върна на брега, заповяда на войниците да стрелят. Те — на коляно, че като запукаха, мале мила!

Ония се скриха под водата. И войниците не стрелят, Ламаз-Кола изплува и завика на вахмистъра: „Не стреляйте, ще се върна!“ Градският крадец си е хитър — взе да се връща, че като нищо могат да го пречукат. Заплува към брега, войниците не стрелят, чакат. За Ламаз-Кола не ги беше много грижа, все гледаха към водата, дали ще се покаже Туташхиа.

Вахмистърът вика на Ламаз-Кола: „Къде е мегрелецът?“ Крадецът се обърна и взе да вика: „Дата! Дата-а! Върни се, че ще ме пречукат!“

А Дата никакъв го няма, Ламаз-Кола пак заплува към брега, но течението го носеше надолу и войниците се помъкнаха след него по брега: едното око в Ламаз-Кола, другото — назад, Дата чакат. „Сигур са го улучили — мисля си, — или е ранен, или убит и е потънал.“ Ами! Изплува и знаеш ли къде? Почти до другия бряг. Не го видях само аз, и вахмистърът го видя и пак заповяда да стрелят. Шум, пукотевица, пази боже!

А пък реката беше придошла, Туташхиа доста се бе отдалечил. Нито един куршум не го закачи. Като се гмурна — ха уцели го де!

А Ламаз-Кола течението го отнесе много далече. Войниците пак затичаха надолу по брега. Само конникът с кучето изостана — не ще да върви след него пустото куче, и толкоз! Той го дърпа надолу след другите, а то се тегли нагоре по течението. Той насам, то — нататък. Че като се разлюти, като го зарита, къде ще иде? Повлече се след него…

Ламаз-Кола стъпи на дъното, вдигна ръце и тръгна към брега. Удариха го с приклад в гърдите, повалиха го, обърнаха го с лице към земята, лежи ничком. Войникът с кучето остана при него, а вахмистърът и другите войници продължиха надолу по брега.

Е, викам си, тухларницата без мене няма да изгори, пък и персиецът в неделя няма работа тука, няма да дойде. Махнах с ръка, спуснах се към брега, отивам при войниците.

Право казват: „Магарето засърби ли го гърбът, тича на мелницата“. Та и аз така. Чуй как стана всичко.

Таман се приближавам до тях, те пак се разгълчаха. Гледам, на другия бряг стои на едно хълмче Дата Туташхиа, ръцете му на хълбоците, същински герест петел. После бръкна в пазвата си, извади сванската си шапка — все с нея ходеше, — изстиска я и я нахлупи. После погледна към небето.

Денят беше мрачен, ръмеше.

Какво ли стои там, мисля си. Войниците гърмят по него — едва успяват да зареждат. А той се обърна и право в младата горичка. И си върви яваш-яваш, като да не летят край него куршуми, ами комари пищят.

Избяга им!

Ония си изхабиха всичките куршуми, ала не можаха да го улучат. Избяга им, и толкоз!

Вахмистърът се обърна към мене, облещи се и завика: „Ти, говедо, защо стреля във въздуха, в тях трябваше!“

— Ваш’ скородие — казвам…

— Аха, сковородие[1]… — Мацна ми един по мутрата, ама така силно, че и в тухларната щяха да го чуят, ако имаше някой. — Една сковорода, — вика. И по другата буза фрас! — Две сковороди!

Закрих лицето си с ръце, ще ме остави, мисля си, ама къде ти — ритна ме с ботуша в корема, аз бух във водата, а той: — Три сковороди! — и хукна към Ламаз-Кола.

Излязох от водата, качих се в тухларницата, взех да се суша. Голяма беда ми се размина тогава. Леко се отървах, по-леко от това — къде? Че те можеха да ми вземат здравето!…

Както ти го разправих, така беше. Аз най-добре зная, нали стана пред очите ми…

[1] Игра на думи: високоблагородие и тиган (сковорода). — Б.пр. ↑

Граф Сегеди

Никога не са ме привличали тайните на звездното небе и мистериите на астрологията. Отнасях тази старинна наука към окултните. Това предубеждение е причината и до днес да бъда невежа в тази област. Но звездният небосвод, особено след оставката, стана за мен неизменен събеседник. Когато натрупаните впечатления ме объркваха, когато ми беше трудно да разбера хода и насоката на събитията, аз се вглеждах в глъбините на вселената, в разположените на небосвода дванадесет зодиака и се опитвах да намеря в тайнствените съчетания на небесните знаци бездънни символи и подобия на душите и взаимното привличане на непознати за мен хора. Верандата на моята вила сякаш нарочно е разположена така, че човек, почивайки си в шезлонга, неволно изпитва желание да се вглежда в небосвода. Преди мен вилата беше сменила двама собственици. И те също не можели да устоят на наслаждението да съзерцават трепетно блещукащото южно небе и прекарвали летните вечери на верандата в спокойно уединение. Сегашните стопани на вилата също устремяват взор към небето, щом останат сами.

— Беше към края на май 1909 година. Седях на верандата в очакване на вечерята, когато в десет часа вечерта се дочу шум от приближаваща се карета. Бях самотен, оттеглил се от света човек и твърде рядко ми идваха гости, разбира се, с изключение на Сандро Каридзе. Учудих се, когато каретата спря пред портите ми. Лакеят посрещна госта и веднага доложи, че полковник Мушни Зарандиа моли да го извиня за неуговореното посещение.

Пристигането му много ме зарадва и никак не ме изненада, защото винаги бях смятал Мушни Зарандиа за човек по природа безкористен и доброжелателен. Той винаги помнеше доброто, което му правеха, и ако някой му харесваше, открито показваше благоразположението си. Зарадвах се, защото в тогавашното ми положение можеха да го доведат при мен само добри чувства и чистосърдечен интерес към моето житие-битие. Нищо друго.

Ние дълго беседвахме. Мушни Зарандиа винаги е бил прекрасен събеседник, но сега, през 1909 година, той не беше вече онзи Мушни Зарандиа, когото бях слушал със затаен дъх. Не мислете, че по това време бях стареещ генерал в оставка, отдавна изгубил връзка с предишния си кръг, лишен от възможността да следи най-важните за него проблеми и попиващ като попивателна всякакви мастила. В действителност не беше така, но независимо от всичко посещението на Мушни ми достави истинско наслаждение, подействува ми освежително. У моя гостенин като в резервоар се натрупваха сведения от два съвсем различни източника: той проникваше в плетениците на политическите интриги навярно във всички страни на света и знаеше какво става зад затворените врати на правителствените кабинети на много държави, но същевременно беше осведомен за ежедневието на царския двор във всичките му подробности. В това няма нищо чудно, тъй като Мушни Зарандиа ръководеше политическото разузнаване; разбира се, такъв сведущ и блестящ събеседник беше истински подарък от съдбата. В тогавашния Петербург той беше едно от седемте особено доверени лица, които имаха право по всяко време на денонощието да получат аудиенция при императора. Не зная доколко често Мушни се ползуваше от това право, но не се съмнявам, че при необходимост не би се поколебал да събуди негово величество. Тогава забелязах у него още една важна черта: той благоговейно и с дълбока сърдечност говореше за всички членове на августейшото семейство и в тона му, когато говореше за техния живот, се долавяше почтителността на предан слуга. Може би този малко сервилен тон се бе наложил в двора след оставката ми и за високите длъжностни лица нямаше друг изход, освен да го приемат, но Мушни Зарандиа го приемаше с удоволствие, а не защото обществото го принуждаваше. При неговия характер тази промяна беше поразителна. С учудване открих у него още едно ново качество, което обикновено е присъщо на чиновниците от средна ръка. Онези от тях, които особено жадуват да преуспеят и да се изкачат високо по служебната стълба, обикновено проявяват остър интерес към всякакви служебни размествания, повишения, понижения, награди или възможности за такива. Не е важно кой в каква форма показва този интерес. Важното е, че смилането на подобни сведения се извършва с необичайна енергия, пламенност и душевен трепет. Когато работехме заедно, тази страна в живота на Мушни не съществуваше, той нямаше и време за нея, а сега виждах как затъваше в едно блато, което нямаше никакво отношение към неговите интереси и способности и безспорно потъването в тези слухове и приказки не му беше професионално необходимо. Чувствувах, че се сбъдва предсказанието на баща му. Някога Магали Зарандиа казал на сина си: „Мнозина се изкачват на висока длъжност от възвишени подбуди, но никой, достигнал такава висота, не запазва доброто си сърце.“ Мушни Зарандиа бе станал царедворец до мозъка на костите.

Нашият разговор беше към края си, когато се реших да го попитам за истинската причина за пристигането му в Тифлис. В мъглата от аргументи се мярна името на Дата Туташхиа, но само се мярна — за мен и това беше достатъчно, за да разбера: делото на Дата Туташхиа още не бе изгубило значение за Зарандиа. И изведнъж си спомних, че Сандро Каридзе мимоходом беше подхвърлил, че след бягството си от затвора Дата Туташхиа започнал да се увлича от политика. Мушни Зарандиа не можеше да посрещне равнодушно това ново увлечение на своя братовчед, особено след онези духовни промени, които бяха станали в него, след като бе започнал да се появява в двора. Не скрих догадката си. Напротив, изказах я гласно и твърде подчертано, като изразих и учудването си, че Зарандиа е намерил време да се върне към този въпрос, и съмнението си в правотата на едно толкова упорито преследване на Дата Туташхиа, и то от собствения му братовчед.

— Говорихме до късна нощ и Зарандиа остана да нощува у дома. Вече тръгвайки да си ляга, той каза:

— Искам да се върна към нашия разговор. Моята служебна репутация няма нито да загуби, нито да спечели нещо от това кой ще залови Дата Туташхиа и ще бъде ли заловен изобщо. В случая не се ръководя от никакви кариеристични подбуди.

— Разбира се — съгласих се аз и си помислих: „Но защо се върна към този разговор?“

— Поне вие, графе, знаете, че за мен винаги е най-важно работата да се води разумно, а кой ще пожъне лаврите в случай на успех, ми е безразлично.

— Неведнъж съм виждал на чужди гърди ордени, които по право принадлежат на тебе, Мушни… — „Но защо за него е толкова важно дали ще заловят Дата Туташхиа?“ — помислих си.

— Следователно една или друга акция против Дата Туташхиа не е продиктувана нито от самолюбие, нито от честолюбие. Остава да бъда заподозрян в садистки наклонности, каквито — вие знаете това — никога не съм имал. Той чакаше какво ще отговоря.

Аз само се усмихнах.

— Това дело има и друг, по-висш аспект: Вие, разбира се, го знаете, но бих искал да ви напомня за него.

— Говорете, говорете! Това е много интересно! — „Иска да скрие нещо…“ — мярна се в ума ми.

— Аз си поставих за цел да следвам максимата: предназначението на човека не е само да победи злото, но и да го превърне в добро!

— Безусловно, Мушни, стига да е възможно! — „Явно вече е поставил капани за Дата Туташхиа“ — констатирах аз, разбира се, пак наум.

И пак както преди пет години ми се привидя, че Мушни Зарандиа се е свил на кълбо в креслото и е проточил високо змийската си глава.

Капани, капани, но какви, къде? Паметта услужливо ми подхвърли една подробност, която не помня кога и от кого бях научил: Бечуни Пертиа, любимата на Дата Туташхиа от времето на младостта му, била наела на сина си Гуду учител по руски език, някой си Биктор Самушиа, който по-късно учил момчето на латински. Тъкмо за този Биктор Самушиа ми бяха казали, че е завербуван от полковник Князев по поръчение на Мушни Зарандиа. Навярно би бил необходим отделен чиновник, за да държи под око всички хора, завербувани по различно време за залавянето на Дата Туташхиа. А никакви резултати нямаше. Затова тази новина не ми направи никакво впечатление. И все пак при един удобен случай — не преднамерено, всичко стана от само себе си — поисках да уточня това съобщение и научих, че връстниците на Гуду го наричали копеле, което майка му родила от Дата Туташхиа. Момчето било вече към дванайсетгодишно и с труден характер — затворено, саможиво и мълчаливо. Дори майка си не попитало за нищо. Но след известно време попитало наставника си, Биктор Самушиа му отговорил: „Дата Туташхиа е върл злосторник, разбойник и убиец. Той обича майка ти, идва у вас и, макар майка ти да го мрази, от страх не може да му откаже гостоприемството си. Този негодник използува това и идва тук, позори и двама ви — и теб, и майка ти.“ Тази версия не ме учуди особено. До какво можеше да доведе тя? В най-добрия случай, би могло да се вярва, че Гуду Пертиа ще намери възможност да съобщи на полицията, когато Дата Туташхиа отново дойде у тях. И толкоз. От такива донесения бяха писнали ушите на полицейските началници от няколко околии. И какво от това?

Тогава нямах желание, пък и сега също нямам сили да разнищя откъде, от коя страна като смърч ме връхлетя непреодолимата потребност да разруша, да унищожа още неизвестните за мен козни на Мушни Зарандиа. Помня само, че мислено потривах ръце: „Аз отгледах това кутре, но пак аз ще си разчистя сметките с тебе, мосю сатана.“ Това вече бе решение и същевременно, както винаги в моя живот, веднага в мен заговори крайната предпазливост: да не дам на Зарандиа ни най-малък повод за подозрение! От друга страна, не разполагах с нищо, с което да започна. Бяха ми необходими съвсем пресни, днешни сведения за положението на нещата, но да задавам въпроси, беше немислимо — Зарандиа веднага би се досетил за намеренията ми. Оставаше само да чакам гостенинът ми сам да отрони някоя дума, която поне да ми подскаже нещо определено. Беше вече време да сменя темата на разговора и аз попитах:

— Мушни, не ви ли се е случвало да се запознаете с Вязин, Алексей Викторович? Може би сте го срещали, или сте чували името му? Сега е над петдесетгодишен.

— Вязин?… Вязин?… — Зарандиа се замисли. — Какъв е той, този Вязин?

— Син на единствената ми сестра. Загуби баща си още като невръстно дете, а майка си в последния клас на гимназията. Аз живеех тогава в Париж и го повиках при себе си, за да може да продължи образованието си. Завърши зоология и се посвети на орнитологията. — Не обяснявах на Зарандиа, че на двайсет и една години Вязин бе вече наш таен агент. — Той е известен орнитолог — продължих аз — и по едно време доставяше на музеите на Европа чучела на птици от почти всички континенти. Вече пет години не съм чувал нищо за него, а нямам по-близък роднина.

— Не, графе, не съм чувал това име… — Зарандиа погледна към рояла. — Този роял палисандров ли е?

Виждаше се, че роялът не е палисандров и аз веднага разбрах, че моят племенник е още на тайна служба и в момента се намира в Южна Америка, в Аржентина или Бразилия — палисандърът расте само там.

— Не — казах из и започнах да мисля как да разбера оженил ли се е племенникът ми през тези години или не…

— Миналата година, графе… впрочем, съвсем наскоро имах случай да отида към Енисей. Грандиозно зрелище, потресаващо и, представете си, в тия богати краища на сто версти няма и по един жител.

Охо! Значи, Вязин е в Бразилия, в страната на великата река и живее сам-самичък, щом като е единствен жител. И сведенията не са дори миналогодишни, а съвсем пресни! И досега не разбирам какви обстоятелства — професионални, служебни или съвсем лични — бяха приучили Зарандиа, и при това така бързо, да разговаря с този езоповски език, защо той му бе необходим, пък и в общуване с кого? С мен… Но разговаряше тъкмо така. Ако по-рано дори с мен говореше само онова, което беше необходимо за работата, а не онова, което изобщо можеше да каже, и толкова повече не онова, което можеше да навреди, то сега се изясняваше необикновено обширно, езикът му работеше неуморно, говореше почти всичко и за всичко и при това не казваше нищо — нищо, разбира се, за един страничен слушател, незапознат с тънкостите на нашата професия. С други думи, трябваше да отгатвам онова, което искаше да изрази, да разшифровам иносказанията му.

Разговорът за Вязин беше изчерпан. Чувствувах, че Зарандиа още го сърби езикът. Изгаряше от нетърпение да каже още нещо, свързано с Дата Туташхиа. Така ми подсказваше усетът и не ме лъжеше. Трябваше да налучкам пътечката, която да ни доведе до желания резултат…

— Как мислиш, Мушни, днешното ти положение предел ли е за теб, или е възможно да се изкачиш още по-нагоре? — Усетих се, че през всичките дълги години на нашата съвместна служба съм се обръщал към него ту на „ви“, ту на „ти“, като никога не съм си давал сметка от какво зависи това във всеки конкретен случай.

— В нашето отечество — каза той след малка пауза — за човек, задължен за произхода си на моето съсловие и моята националност, длъжността, която заемам, е най-високата. И все пак — и сега мисля така — трудолюбието и предаността могат да преодолеят всички препятствия… Откровено казано, тъкмо за това се готвих.

Моят гост замълча.

— Размисли ли?

— Неотдавна, графе, случаят ме заведе при гробовете на великия род Щувалови. Обраслите с трева изоставени гробове представляваха същински пущинак. Каква тъга и безизходност!… Да вземем например… Степан Иванович Шешковски. През тристагодишната история на Романови не можете да назовете друг човек, който поне да се приближава до него по способности и по познаване на нашата работа. Но приживе са го презирали, след смъртта само са го хулили, пък и до ден-днешен го благославят както им падне. Днес дори гробът му не може да се намери! Той е забравен от всички, а и да си спомни някой за него, спомнят си го като олицетворение на коварство и вероломство, като изчадие на сатаната. Аз никога няма да направя за престола толкова, колкото е направил Шешковски… След нас, графе, няма да остане нищо, което да служи за пример на бъдните поколения.

— След нас ще остане безупречната ни служба и идеята за държавата като висше благо. Що се отнася до името и славата, те са жребий на героите!

— Но не на онези, които осигуряват безсмъртието на това име! Не е ли така? — прекъсна ме Зарандиа.

— Какво искате да кажете?

— Ами това, че дори от Христа нищо не би останало, ако Юда не беше го предал за тридесет сребърника. Мъченическата смърт на Христос е залог за неговото безсмъртие и за неговата слава. Този финал е бил предвиден от Юда като необходим, заради него той е извършил онова, което е извършил, предварително и точно обмисляйки всички последици. Вече съм твърдо убеден в това.

— Явно Шешковски не е бил толкова твърдо убеден. В противен случай по-напред би продал Пугачов и Радишчев за тридесет сребърника и чак след това би се заел да разследва делата им. — Не съм сигурен, че успях да скрия негодуванието си от Зарандиа.

Той спокойно ме погледна и така рязко смени темата на разговора, както би я сменил само човек, чиято убеденост е расла с години и съмненията са му просто скучни.

На другия ден, като изпроводих Зарандиа, веднага изпратих да повикат Сандро Каридзе от Шиомгвими и го помолих незабавно да дойде. Той не ме накара да го чакам и ние взехме да обмисляме какво да направим, за да предупредим Дата Туташхиа за надвисналата опасност и да разплетем и провалим замислите на Зарандиа. Чак в разговора с Каридзе разбрах, че Мушни Зарандиа напълно съзнателно, с известна само на него цел ми бе казал онова, което ми каза. Какво друго можех да мисля, щом за моя племенник и скитанията му той ми съобщи с помощта на палисандъра, Енисей, непознатия единствен жител на сто версти, а за намерението си да превърне злото, вършено от Дата Туташхиа в добро, ми каза без заобикалки? Какво означаваше това? Хвърляше ми ръкавица? Искаше да кръстосаме шпаги? Да допуснем, че измежду достойните противници аз бях единственият, когото не бе успял да надмине и победи или просто не бе искал това, а сега бе го загризал червеят на суетността и му се бе приискало да защрихова това бяло петно на картата на безбройните си победи? Какво пък, такава версия е възможна, но тогава откъде можеше да знае, че ще ми дойде наум да спасявам Дата Туташхиа и ще приема предизвикателството му?…

Дълго говорихме, мислихме, кроихме и накрая решихме Сандро Каридзе да замине за Западна Грузия, да намери Дата Туташхиа, да се види с него и да го предупреди за опасността. Но името на Мушни Зарандиа не трябваше да бъде споменавано, всичко трябваше да изхожда от мене. А на мен ми предстоеше да замина за Тифлис и да се опитам да проникна в замислите му.

Ето първата важна крачка, която предприех, воден от сърцето си, със здрав разсъдък и ясна памет, против това, което бях в продължение на целия си живот.

Васо Годердзишвили

— Бе как ще ми се е сторило! Не беше Дзоба такъв човек, че да каже нещо и да не го направи. Неведнъж и дваж ми е казвал: „Дето го срещна, там ще му е гробът!“ Като срещне някой по-грамотен, веднага захваща да му разправя как е осиротял. Почне, да кажем с това как разбойниците затрили семейството му. Да не беше станало така, вика, тате щеше да ме прати в Кутаиси да уча гимназия и сега щях да съм художник. Много обичаше да рисува. И му идеше отръки къде по-добре от мене. Сега щях да съм художник, вика, па помълчи, а очите му се налеят с кръв и току процеди, от злобно по-злобно:

— Той не излиза от гората, как ще го намеря!… — и заскърца със зъби.

— За кого говориш? — питам, макар и да зная.

— Сто пъти съм ти казвал… Оня абраг… Дата Туташхиа.

Туташхиа бил в кръчмата на Дзобиния баща, когато станали ония работи, ала не казал нито думица, не се намесил, един вид — нищо не знам, не е моя работа, измил си ръцете. То ако слушаш Дзоба, излизаше, че е стигало да каже на разбойниците две думи и те щели да си налегнат парцала, нищо лошо нямало да се случи. По онова време за Туташхиа се носеше добра мълва, но дали е щяло да стане така, както си мислеше Дзоба, не мога да кажа. Като погледнеш, за смъртта на баща си и сестра си той обвиняваше повече Туташхиа, отколкото разбойниците. Туй още се ядва, ама и дето не станал художник, пак Туташхиа му бил крив. То му беше най-голямата мъка. Не му излизаше от ума: срещна ли го, ще се наплатим! Инак беше умен човек, ама заговореше ли за това, замязваше на побъркан — не станах аз художник, и толкоз.

Казваш, че щом Дзоба бил приключил с тъмните работи, нямало да се реши на убийство. Пък Кола Катамадзе, като беше се оттеглил и не се срещаше с никого от предишните си приятелчета, да не мислиш, че стана клисар или латернаджия? Захващаше се с разни работи — или си забравил? Абе какво да ти разправям? Какво ли знаеш ти за това, та да го помниш? Само те питам — помниш ли, не помниш ли?… Пък да ти кажа аз, по-упорит и нахакан човек от Дзоба не съм срещал през живота си. В Баку напечатахме екатеринки, пипнаха ни. Дзоба, като го прихвана нещо, от първия ден, та до края все едно си знаеше: „Аз само осигурих боя и ги напечатах, признавам, но в нищо друго, не съм виновен, пускайте, ме…“ Че в друго може ли да е виновен? Боите и печатането — какво още трябва за фалшиви банкноти?… Добре, че излезе Манифеста, инак…

Па и после — да не мислиш, че щеше да му трепне ръката? За Дзоба по онова време да убие човек или да заколи агне, беше все едно, жалост за пет пари нямаше у него… Заедно с нас караха още един, от Гянджи. Този гянджинец нещо ме ядоса. Мене, не Дзоба. Сега даже не мога да си спомня с какво. Наближаваме Астрахан — караха ни по море, — спряхме до пристана, спускат стълбата — солидна дъска, лакът широка, слизаме по нея. Дзоба се огледа и ритна гянджинеца по задника. Оня — бух във водата, пък ни караха с вериги, не можа да изплува. Потъна. А конвойният си помисли, че е паднал случайно или пък нарочно се е удавил. На Дзоба това убийство му се размина, той изобщо си беше късметлия. Ами това, кажи ми, не е ли късмет? На каторгата веднъж дълбаехме една скала, а с нас един шлосер, и той от каторжниците. Бяхме му пратили Дзоба за помагач. След три дни му се развали машината, нещо трябваше да се отвинти, да се завинти, а пък нямаше инструменти. Шлосерът тръгна да ги донесе, а Дзоба взе клещите и се опита да отвинти гайката. Оня се върна, гледа, че Дзоба се мъчи с гайката, и взе да вика, не знам какво го състигна: грабна клещите от Дзоба, не е, вика, за твоя ум работа, пак добре, ако с чука можеш да се справиш. Пък Дзоба, какъвто е чевръст, взе, че го фрасна с огромния чук по черепа — ха да видим, ще се оправя ли, или не. Шлосерът, както си стоеше, така свърши, чак след това падна. Тъкмо в този момент запалиха фитилите и извикаха всички да се крият. Изпокрихме се кой където види. Динамитът избухна. А като стихна всичко и пак се събрахме, гледаме — шлосерът затрупан със земя и камъни. И това му се размина на Дзоба, и колко работи още — чет нямат. Роден си беше с късмет. А като му се разминаваше и от убийства не се плашеше. Рекли на детето: „Защо ревеш?“ Пък то рекло: „Като минава номерът защо да не рева?“ Пък ти викаш, че който е приключил веднъж с тия работи, няма да извърши убийство.

Ала това не е всичко. Не мога да се сетя през коя година беше… През оная, когато ковачът Сакул построи две кръчми в Пески. Една до друга… И това ли не помниш?

Сега ще ти разправя и ще се сетиш. Кръчмите бяха на сто крачки една от друга. Ама фирмите Сакул нареди да не ги слагат над входа като навсякъде, ами напреко на пътя. Идваш от едната страна и четеш: „Ковач Сакул тука ли е?“ Вървиш обратно: „Тука!“ Тръгнеш, да речем, от Мухранския мост и четеш край първата кръчма: „Ковач Сакул тука ли е?“ Направиш две крачки и пред втората кръчма: „Тука!“ А като идваш от Метеха, пак така става. Не си ли спомни? Е, остави тогава.

Та в оная кръчма, дето е откъм Метеха, работеше една млада вдовичка, помагаше на готвача. Казваха я Маро. Добра жена беше, пък и снажна, и чистница… Харесвахме се с нея и вечер, ако нямаше какво да правя, там си прекарвах времето. А Дзоба къде да е, ако не е с мене. Ние бяхме неразделни. И занаятът ни еднакъв: и двамата бяхме бояджии. А ако нямаше работа, ходехме да зидаме. Една вечер, беше през пролетта, седим с Дзоба в кръчмата. През деветстотин и седма или осма беше, не мога ти каза. Пийваме си, мезето чудесно. Караме си кефа. Музикантите свирят със свирките си. Цолак пее. Ама как пееше… Отде ли само не идваха да го слушат… Та кръчмата се беше напълнила, само до нас имаше една свободна маса. Влиза някакъв човек… Малко над среден ръст… добре облечен. Постоя, огледа се, бавно, важно се приближи и седна на свободната маса. Аз още от по-рано го бях забелязал: преди да влезе, мина веднъж-дваж край кръчмата. Та го запомних. Погледнах Дзоба и що да видя: гледа го така, че мравки полазиха по кожата ми; виждам, ще става нещо. И онзи се огледа, забеляза Дзоба. Май се смути, ала не му личеше, пък и да му ставаше нещо, бързо се окопити. Само това беше, с нищо повече не се издаде. Огледа се и повика с ръка слугата.

— Какво си се вторачил в него? — питам Дзоба. — Чохата му ли ти хареса или шапката?

А Дзоба върти вилицата, мърмори си нещо под нос, нищо не му се разбира.

— Какво си шепнеш? — питам го и вече усещам: объркан е.

Дзоба още веднъж погледна онзи човек и рече:

— Той е.

— Кой?

Дзоба зашепна:

— Той. Дата Туташхиа!… Нещо не мога да го позная, ама не, да не ми е името Дзоба, ако не е той!

Веднъж сънувах, че изляха връз мене кипящ самовар.

Врялата вода се стича по шията ми, влиза ми под ризата, аз се мятам като попарено пале, а не мога да помръдна… сън! Та и сега. А защо? Ами щото, като не си се месил толкоз години в тъмни работи и си изкарваш парчето хляб с честен труд, носиш си кръста, а изведнъж пак ти замирише на затвор, то се знае, няма да ти стане добре. Не можех да оставя Дзоба, толкова години другарувахме с него — това не мож го изхвърли на боклука. Няма накъде, трябва да съм с него. Ако онзи наистина е Дата Туташхиа, Дзоба не мож го спря — или себе си ще затрие, или оня… В ушите ми дрънчат вериги, блъскам си главата какво да правя, що да сторя, как да заобиколя тая беля, дето ни се изпречва на пътя.

— Пък все викаше, че и варен, и печен ще го познаеш.

— И го казвах, мислех… Ама толкоз време е минало! Явно… взел съм да забравям. Че аз тогава бях съвсем малък… Господи, той ли е, или не?! Той е… Наистина е той!

— Според това, дето си ми разправял за него, не изглежда да е той. Я го огледай по-добре: че той прилича на продавач у Алшванг! — Говорех му така, ала той беше точно толкоз продавач у Алшванг, колкото аз момче за всичко у Мирзоев.

— Дата Туташхиа значи маузер и кон… Какво ще търси в тоя капан за плъхове?! Ти само виж как се държи, сякаш никога не е излизал от града. „Не, не е той. Не е той, не е… Почакай… ти изобщо срещал ли си го тук или някъде на друго място?“

Едва не изтърсих, че не само съм го виждал, ами от сума време вече обикаля наоколо като безпризорно куче.

— Не, не съм го срещал.

Дзоба стана и отиде при кръчмаря.

— Казва, че за пръв път го вижда в кръчмата — рече ми той, като се върна.

Не, трябваше да видите Дзоба. Като че треска го тресеше. Не разбирам от кучета, ама веднъж видях един копой, надушил следа; Дзоба сега приличаше на него. Не го свърташе на място, въртеше се на стола, замлъкваше за миг и отново започваше да плещи. „Ще си иде — и няма да го видя повече…“ — „Ами ако не е той…“ Помълча, пак заговори. Пък на мене друго ми е на акъла — как да му попреча? Как да го склоня? Как да го залиша? Ако кажа нещо не на място, ще се дръпне, ще си отиде и какво ще направи без мене, ще науча чак в съда.

В такова положение изпаднах, че по-лошо не може и да се измисли.

Под черепа ми гаче мелница се въртеше — дойде ми наум едно, после друго. И изведнъж се сетих: я, викам си, да му кажа: „Какво правиш ти? Седиш и се чудиш — той ли е, не е ли той? Иди и го попитай. Все нещо ще ти каже. Според отговора ще разберем и другото.“ А си мисля на ума: — Ако наистина е Дата Туташхиа, значи, се крие. Ще умре, но няма да си каже името. Това първо. Второ: Дзоба ми беше разправял, че Туташхиа е много хитър, пък и така личеше що за птица е. Такива ще ги изприказва, в каквото си иска, в това ще убеди Дзоба. Едва не сглупих, не изтърсих: иди го попитай…

Когато ти трепери сърцето, сто пъти ще сбъркаш. Съди сам: защо Дзоба мислеше, че пред него е Туташхиа? Заради вида му, нали така? А ако беше го заговорил, и по гласа можеше да го познае.

Докато се чудех какви да ги дъвча, в кръчмата влизат три контета. Добре, че не управляват света те. Инак спукана му е работата! Такава стока са… Всичко, което бащите и дедите им са съградили за хиляда години, ще го съборят и ще го изплюскат за три дни, без да им мигне окото. Крушата не пада по-далече от корена си. Разни търгаши, маклери, бакали се оядоха, забогатяха, захвърлиха аршините и кантарите и станаха благородници. Наеха на палетата си гувернантки и бони. Че учение, че пиано! А на човещина кой ще ги научи — боните или бащите и майките им? И на човещина трябва да се научиш — това на тях хич не им минава и през ума. Па и тия бащи и майки, и те са празни отвътре — на какво ще научат децата си? Петнайсетгодишни са вече на улицата, мешат се с всякакъв измет и веднага си проличава каква им е породата, постъпките им такива, каквито са и те. Знаеш ли как обущарят събира от тезгяха гвоздеите с магнит? Та и с тия е така. Да не са се научили на нещо добро? Де що лошо видят, попиват го. Щото породата им е калпава. А земи един честен човек, да речем, някой занаятчия, дето с труд изкарва парчето хляб, неговите деца като видят добро, и те така правят, а от лошото бягат, щото породата им е такава… А контетата ни закон, ни съвест признават, не мож им излезе наглава, видят ли слаб човек — ще го оскърбят, ще го стъпчат, милост от тях не чакай. Пък ако срещнат по-силен и от глупост нарушат закона, бащите им са насреща! И пари, и връзки, колкото щеш! Гледаш го, върви, вирнал нос като болярин, надул се като пуяк, а като срещне някой сакат или старец, ако ще да е на сто години, крачка няма да отстъпи, та да пусне човека да мине. Е-ех! Добър е господ, никому не прощава греховете!

Тъй си върви светът, какво да се прави! Та влизат, значи, три контета. Стоят, надуват се като пуяци, търсят свободна маса, ама няма. Пък едни издокарани, да ти е драго да ги гледаш, само дрехите им по осемдесет жълтици чинят. Па и в джобовете да бръкнеш, бая пара ще намериш. Защо ли бяха дошли тука? Явно сръбнали са си някъде, та сега им се е приискало да послушат Цолак, пък няма къде да седнат. И ето че влиза Ташикола, протяга към тях ръка за милостиня. Един от тия лъскачи измъкна нещо от джоба си, пъхна му го в ръката и я стисна здраво, не му дава да си разтвори пръстите. Ташикола се дере като луд, а ония се пукат от смях. Цялата кръчма гледа тоя номер: едни се смеят, други не могат да разберат каква е работата. Най-после Ташикола си измъкна ръката, размаха я като попарен и на пода падна мъничко жабче. Дзоба седи, злоба го души, да го боднеш с нож, капка кръв няма да пусне. Не обичаше такива работи. И оня на съседната маса, и той гледа, да се смее, не се смее, ала и не личи да е недоволен. Горкият Ташикола зина, гледа като теле в железница. Какво му оставаше да прави?… Та такива бяха тия контета. Като видят някой беззащитен клетник, правят го на играчка, мамицата им… Другото конте хвърли на Ташикола грош, третото извади цигара, пъхна му я в устата и даже му поднесе огън. Ташикола беше на седмото небе — тогава само богаташите пушеха цигари, бяха много скъпи. Благодари им и отмина, тръгна по масите. Стигна и до масата на човека, който не излизаше от ума на Дзоба. Той премести стол към Ташикола, предложи му да хапне, наля му вино, Ташикола сложи цигарата на крайчеца на масата и започна да набива. Гледам, контетата поглеждат под око към Ташикола и към оня човек и сякаш очакват нещо. А пък той, усещам, целият се е напрегнал, гледа ту към контетата, ту към масата и като че подушва, че някъде гори нещо, ама не може да разбере откъде мирише.

Един от лъскачите, по-възрастният, повика Шалико — той прислужваше по масите, — пошушна му нещо на ухото, показа с очи към съседната маса и му пъхна три рубли. Докато онзи се приближаваше, нашият съсед поднесе цигарата на Ташикола към носа си, помириса я и хвърли поглед към контетата — ох, че лош поглед!

Шалико се приближи и каза:

— Господине! Дойдоха нови гости, а няма къде да седнат, предлагат ви три рубли, да им отстъпите масата си. Не ми се сърдете, аз съм само слуга.

Докато Шалико говореше, нашият съсед пак помириса димящата цигара на Ташикола и я угаси. Беше много спокоен. А знаеш ли как я угаси? Първо изтупа с пръст огъня, после намери на масата капка вино, внимателно топна в нея угарката, убеди се, че я е угасил, сложи я в джоба си и едва тогава обърна внимание на Шалико.

— Ако бях сам, друг въпрос. Но ние сме двама и трябва да попитам моя гостенин. Върни си, братко, ела след малко.

Шалико се подсмихна в мустаците си.

— Моля ви се, господине! Какво ще го питате? Та това е Ташикола, тукашният просяк! Той за петак ще ви танцува кинтаури чак до Мухранския мост.

А контетата чакаха намръщени.

— Добре, добре, драги, като се върнеш, ще ти отговоря. — И човекът на Дзоба се извърна на другата страна, без да слуша повече Шалико.

— Мирише ми на бой — каза Дзоба — и този човек може да ми се изплъзне, инак, ако ще да са синове на самия Тамамшев, бих им съдрал кожите от бой! — Дзоба плю през зъби.

Ташикола похапна, доволно потри ръце и се приготви да си отива. Съседът ни му подаде тютюн. Клетникът видя, че никой не го гони, сви си цигара, разположи се удобно на стола, преметна крак връз крак и запуши.

Право да си кажа, харесваше ми държанието на Дзобиния враг. Седях и гледах какво още ще направи, как ще се измъкне…

Не щеш ли, влиза Закар Карпович. Ти Закар Карпович помниш ли го?… Асламазов. Не го помниш. Е, на кривогледия Карапет син. Всякакъв печат ще ти изкалъпи, официални документи, всичко, каквото поискаш. Спомни ли си?… „Закар Карпович“ — ама друг път! Никой не го бръснеше за лула тютюн. А пък го бяха нарекли така, щото, ако го погледнеш отдалече, същински министър: с бомбе, връзка, бастун с лакирана дръжка, обуща с гамаши… А като те доближи, всичко изтъркано, излиняло, никой вехтошар даром няма да му вземе парцалите. Сам себе си заблуждаваше, тъй беше. Та, значи, влиза той, оглежда кръчмата и застава до тезгяха. Вратата за кухнята беше отворена и той повика някого с пръст. Излезе Маро, приятелката ми. Закар Карпович й пошушна нещо на ухото и изчезна от кръчмата. Не обърнах внимание. Те с моята Маро бяха комшии, ала дзобиният човек така ги погледна… бога ми, това трябваше да се види.

А Дзоба пие ли, пие, очите му се налели с кръв.

— Дзоба, братле, какво гледаш като бивол… Да не е станало нещо? — Нарочно се шегувам, за да го разсмея, пък и да видя какво му е на ума. — Съвсем се оклюма.

— Какво е станало, питаш. Я го погледни, има револвер в десния джоб. А аз с какво да ида? С голи ръце ли?

Изби ме студена пот. Разбрах, че Дзоба няма да се откаже от думите си, ако ще това да е не Дата Туташхиа, ами самият архангел Гавраил. Ако цял живот другаруваш с някого и си минал с него през огън и вода, то както дякон молитвата, само по една думичка го разбираш целия. Ето например… За синчето на Арутюнов Георгий Матиашвили и момчетата му взеха трийсет хиляди, а после работата се обърна така, че всички ги пратиха на каторга. Дзоба тогава каза веднага: това е работа на Чихо водоносеца, той ги е издал. Викам му: отде го намисли? Кой дявол ти втълпи, че тъкмо той, а не някой друг ги е предал? Тебе какво те засяга, защо ти е да си цапаш ръцете? Къде ти, не ще да ме изслуша. Аз не го знам какво крои, какво върши, а той две години се занимава с това и веднъж ми вика: „Научих съвсем точно, той е издал момчетата.“ Не мога да ти опиша как го молих, само дето в краката му не паднах. А той едната си знае: такова нищожество не заслужава да живее! И намериха водоносеца Чихо с премазана глава. А Дзоба пак ни лук ял, ни лук мирисал, пак всичко остана скрито-покрито… Нали ти казвам, страшен късмет имаше.

Та тоя водоносец Чихо на други беше навредил… А сега седи до нас човекът, когото Дзоба цял живот е търсил и за когото цял живот е мислил, че е погубил семейството му, та какво, жив ли да го пусне? Не би го пуснал, ама съдбата е такава мошеничка, днеска ти се усмихва, а утре…

— Ама и ти си един злопаметен, Дзоба! — Какво ли още можех да му кажа? Той за нищо на света нямаше да се откаже от намерението си. Което е писано, не може да не стане. Да се свърши добре работата, само за това си мечтаех в тоя момент.

От кухнята излезе Маро и се приближи към Дзобиния враг.

— Онзи, когото чакате, каза да ви предам, че си е вкъщи, да отидете там!

Той кимна и помоли Маро да изпрати Шалико.

— Давай онези три рубли и ще освободим масата! — каза му.

Шалико му подаде парите.

— Остави ги! — Дзобиният човек чукна с пръст по масата.

Шалико ги остави.

— Колко ти дължим?

Шалико направи сметката.

Съседът ни плати и рече на Ташикола:

— Вземи тези пари. Твои са… Прибирай ги и си отивай по-скоро, че докато мигнеш, ще ти ги вземат.

Лъскачите тръгнаха към нас и преди Дзобиният враг да стане, се надвесиха над него!

— Ей ти, мръсен дяволе, нашите пари да не би да хапят? — каза най-възрастното конте.

— Те вече не бяха ваши, а мои — отвърна той и ги изгледа с леден поглед. — И аз ги дадох, на когото си поисках.

И толкоз — обърна се и тръгна към вратата. Вече беше излязъл от кръчмата, когато един от лъскачите яката изпсува и се спусна след него, вторият също се надигна, но най-възрастният го натисна по рамото и го накара да седне:

— Да не вдигаме шум. Ще го оправи и ще се върне.

Дзоба ми намигна и ние станахме. Едва излязохме и чуваме, че контето вика: „Почакай!“ Съседът ни спря и се обърна:

— Какво желаете, господине?

Онзи го прасна по лицето и казва:

— Само това. Нищо повече.

А контето беше яко и го мацна здравата.

— Хубаво, щом не искаш нищо повече — рече Дзобиният човек, обърна се и продължи пътя си.

— Брей! — казаха в един глас лъскачът и Дзоба.

Дзобиният враг измина двайсетина крачки, когато контето отново се спусна след него и отново го извика. Онзи намали крачка и когато контето се изравни с него, се обърна и опря револвер в корема му. От гърлото на контето се изтръгна някакъв писък и то вдигна ръце.

— Свали ги! Никой не ти е казал да вдигаш ръце.

Контето свали ръцете си.

— Какво искаш от мене, братле? — рече онзи съвсем дружелюбно. — Не всичко под това небе може да се купи с пари. Исках да го разбереш, затова дадох парите ти на просяка. Вие първо ме наругахте, сега ти ме настигна и ме удари. Нищо не ти казах. Имам си други грижи, пък и ще изтрезнее, мисля си, ще разбере, че е постъпил лошо — и ти простих. А ти не мирясваш. Ако човек ти е простил, не мисли, че е слаб и ти отстъпва от слабост. Сега си в ръцете ми с всичките си карантии, каквото искам, това ще направя с тебе. Ако искам, ще те навикам, ако искам, ще те набия, ако искам, ще те убия, ако искам, ще те накарам да допушиш ей това. Барутът ще избухне и веселието, което ти и приятелите ти готвехте за себе си, ще бъде за мен и за ей тези хора. — Той измъкна от джоба си угарката на Ташикола. — Отвори уста! Така, запуши!

Контето толкова се развълнува, сякаш трябваше да поднесе огънче на наместника.

— Както поискам, така ще е. От мене зависи всичко. А знаеш ли защо? Защото, братле, аз съм по-силен… Изплюй тая пущина от устата си, казвам. Така… А сега какво ще ти направя, как мислиш? Пак ще ти простя. Върви и се постарай да не правиш повече такива работи. А ако някой те обиди, помни, че е по-добре да му простиш, отколкото да се разсърдиш.

Дзобиният човек чакаше контето да си отиде, а то стоеше и не можеше да се опомни.

— Върви си, на тебе казвам! — рече онзи и продължи пътя си, а лъскачът тръгна към кръчмата с наведена глава.

Покрай нас шумно премина каруца с два коня.

— Видя ли? — казах аз. — Лош човек ли е той? — Дзоба сякаш се събуди от сън, потърка лицето си с ръце и скръцна със зъби.

Отива при Закар Карпович. Хайде след него. Нека влезе там, а ти ме чакай на двора. Ще изтичам до вкъщи за нагана. Ако не успея да дойда, тръгни след него, разбери къде се е настанил. Само гледай да не го изгубиш. Върви.

Дзоба затича към Метеха, а Закар Карпович живееше в Чугурети. Знаеш ли в чия къща? На Гео Асламазов… И него ли си забравил? Не помниш ли, шляеше се из града един такъв белокос, с червена муцуна и винаги с чувал на гърба? Види ли тухла на пътя, прибира я и я мъкне вкъщи. Хубав мъж беше, хващаше око, ама нещо дъската му хлопаше. Все току си пееше:

Гео Асламазов,

красавец яснолик…

Та казвам ти аз, че му хлопаше дъската, ама той събираше тухла по тухла и си построи в Чугурети къща с две големи стаи. Закар Карпович се пада племенник на Гео Асламазов. Когато чичо му умря, къщата остана на него. В едната стая живееше той, другата даваше под наем. Тъкмо нея наемаше моята вдовица Маро. Навестявах Маро през ден, а ако ме нямаше два дни, на третия непременно бях там. И къщата, и пътя към нея знаех — със завързани очи можех да я намеря. Та си вървях спокойно след оня човек. А той не бързаше, вървеше по заобиколни пътища и беше нащрек. Личеше, че се страхува да не е тръгнал някой след него, но се безпокоеше и да не обърка пътя. Наблюдавах го отдалече. Както и да клинчи, в края на краищата трябва да отиде там… Вървя си аз спокойно и изведнъж хоп — няма го, — изчезна! Огледах се наоколо, надникнах тук-там, помислих си, че може да е избързал и да се е откъснал от мене. Тръгнах и аз по-бързо, почти тичам, а той не се вижда. Така стигнах или по-точно дотичах до къщата на Закар Карпович. Стоях с отворени уста, а от Дзобиния враг нямаше и помен. Сега какви ще ги дъвча?! Постоях, постоях, изведнъж обърнах глава, и като че с нож ме рязнаха по очите — Дзобиния човек! Мярна се, проблесна като искра и изчезна. Едва не си счупих главата, разбрах, че ме беше изиграл. Разбрал, че го следя и се скрил, пуснал ме напред, а той след мене. Не аз подире му, а той!

Трябваше да си поблъскам главата какво да правя, сам разбираш в какво положение изпаднах. Той видя, че съм стигнал до къщата на Закар Карпович, спря се и стои, очевидно също не знае какво да прави по-нататък. Още тогава, с контетата, ме беше забелязал в кръчмата на Сакул. Естествено, беше разбрал, че ние с Дзоба се интересуваме от него, че очакваме нещо. И ето ме, стоя до къщата на Закар Карпович, поколил съм се и ни насам, ни натам. При това положение, той за нищо на света няма да влезе при Закар Карпович. Даже шапката да му хвърлиш там, няма да иде да си я прибере. Отплеснах се. И двамата разбирахме, че се следим един друг. Да вървя подире му? То не се знаеше кой след кого ще тръгне. Да го настигна? Но той е въоръжен, а аз съм с голи ръце. Па и да имах оръжие, и да го настигнех — какво да кажа, за какво да го питам? И все пак като че камък ми падна от сърцето, толкова ми олекна — щом ни засече, значи, ще се изплъзне от нас, ще си отиде и няма да си навлечем беля на главата…

Мислих, мислих и нищо друго не ми дойде наум, освен да зарежа тая гнила работа, да отида при Закар Карпович и докато дойде Дзоба, с добро или насила, да разбера що за човек е онзи.

Аз и после много съм мислил за това, все се питах правилно ли постъпих тогава, или не, и излизаше, че е правилно. За нещо друго може и да не ми стигне ум, ама в случая ми дойде навреме.

Не се оглеждах повече, тръгнах към къщата. От единия прозорец струеше тънка ивица светлина — кепенците не бяха плътно затворени. Почуках — светлината угасна: Закар Карпович се скри! Не чу почукването, което бяха уговорили с онзи човек, и се скри.

Почуках още веднъж.

Чакай да ти отворят, ако си нямаш работа!

— Карпич, отвори! Знам, че си вкъщи. Не бой се. Аз съм, Васо. Васо, чуваш ли? — тихо се обадих аз.

— Кой е там? — Той все пак се реши да отговори.

— Абе отвори, аз съм, Васо!

— Сбъркал си вратата, Васо. Маро е в другата стая. Няма я още. Не се е върнала от кръчмата.

— Слушай, отваряй, ти казвам. Идвам по работа.

Карпич не отваряше.

— Васо-джан! Моля, заповядай друг път! Не съм сам… с жена съм, разбираш.

— Карпич! — Ядосах се до немай-къде. — Отваряй, ти казвам. Идвам по работа, ще те питам нещо и си тръгвам. Ако не отвориш, ще счупя вратата и ще ви подредя добре и двамата!

А той, кучият син, едната си знае, и толкоз!

Тогава ритнах с крак прозореца и стъклото стана на парчета.

— Утва-рям! Не чупи! Утва-рям!

Още не беше спрял да вие и вратата вече се открехна.

— Молиа, господин!

Докато влизах, Карпич запали лампата, пооправи фитила и се престори на толкова зарадван, сякаш родният му син бе изскочил жив от горяща къща.

— Вах! Васо-джан! Ама наистина си бил ти! Кого виждам! Ами че вие с Дзоба току-що бяхте в кръчмата! Седни, защо стоиш? Извинявай за обстановката.

— Пък казваше, че си с дама! Къде е?

— Ех, Васо-джан! Че защо съм завършил класическа гимназия? Нима такъв възпитан човек ще се изрази по друг начин? Той никога няма да каже на гостенин: сега не си ми изтрябвал, ела друг път… Това са глупости, чисти глупости. Кажи ми, защо идваш посред нощ при мене? За какво ти трябвам?

Опипах с поглед ъглите и погледнах Карпич право в очите.

— Казвай името на този човек!

— Кой човек, Васо-джан?

— Оня, при когото изпрати Маро и който трябва да дойде тука.

— Вай! Какво искаш да кажеш? Няма ли да дойде?

— Няма.

Карпич пребледня, закри устата си с ръка и замълча.

— По-живо!

— Ти да ме погубиш ли искаш, Васо-джан?… Наистина ли няма да дойде, или си правиш майтап с мене? — Можех ли да го питам за нещо, той започна да клинчи и като задърдори — да ти призлее.

Такъв изпечен мошеник като Закар Карпович в цял Тифлис не можеше да се намери. Хем искаше да се измъкне, хем съжаляваше, че Дзобиният човек може да се изплъзне. Тъй или иначе, трябваше да разбера що за птица е тоя човек и да приключа с тая работа. Видях в ъгъла бастуна на Закар Карпович със сребърна инкрустация. Грабнах го.

— Ще кажеш ли, или не?

— Вах! Ами че не знам, пък и да знаех, нямаше да ти кажа. Тайна!

— Я смъквай!… — И вдигнах бастуна над Карпич.

Той се накокошини като януарски врабец, целият се сви одве и физиономията му стана толкова нещастна, че право да си кажа, дожаля ми за него.

— Какво да смъквам?

— Всичко.

Карпич веднага започна да се съблича, но все мърмореше:

— Ще извикам полиция! — Забелязах, че при думата „полиция“ той самият трепна.

— Чудо голямо, полиция… Да не мислиш, че за тебе ще изпратят на каторга половин Тифлис, а другата половина ще окачат на бесилката! Събличай се по-живо!

Нямаше нужда да викам повече. Жилетката и ризата бяха вече преметнати през рамото му, а той държеше панталоните си и ме гледаше в очите: да ги сваля ли, или не? Вдигнах вежда — и Карпич остана, както го е майка родила.

— Какво ще правиш, Васо-джан?

Прекарах длан по масата и сметох на пода всичко, което беше върху нея.

— Лягай! По очи!

— Вах, Васо-джан, защо ще ме биеш? Тука да не е семинария или казарма? — Като казваше това, той вече се разполагаше върху масата и сви ръце, като при теляк в Майдановата баня.

Така го налагах, че се заизвива като смок.

— Инквизиция! Произвол! — виеше Карпич и сълзите му се лееха като река.

Пет пъти вдигах бастуна, а после седнах на единствения стол и казах:

— Кой е той и защо го викаше?

— Защо не ми вярваш? Не му знам нито името, нито фамилията. Буковски от Кутаиси го изпраща при мене, намери му, казва, празен паспорт, сложи печат, а аз ще впиша нужната фамилия. Кълна се в честта си! От мене се иска книжка и печат. Не знам нищо повече.

В тия работи може да има и такъв обрат, това ми беше известно, но разбрах, че Дзобиният враг ми се е изплъзнал, ядосах се, скочих и пак вдигнах бастуна. Карпич предварително се сви и — те ти, булка, Спасовден — Дзобиният враг отвори вратата!

Пуснах бастуна и целият изстинах. Как да не изстинеш! Това пък съвсем не бях го очаквал и после, ако всичко, което тогава се разправяше за Туташхиа, беше вярно поне наполовина, не само ще изстинеш, ами в леден стълб ще се превърнеш. Да оставим това. Но как аз, врял и кипял в такива работи, можах да оставя вратата отворена? Това съвсем ме довърши. Стоя като глупак, мигам на парцали и си мисля кой ли дявол го докара тука? А най-вече на себе си се чудя — какво искам аз в края на краищата? Ако врагът на Дзоба се изплъзваше от ръцете ми, това ме разяряваше — как можах да го изпусна? А когато ми се въртеше пред очите и виждах, че няма да си отиде от нас, започнах да се моля: провали се в дън земя, махни се от очите ми! А пък не знам какво е страх. Може да получа пристъп на тетанус, това е друго нещо. И тогава, у Карпич, не се изплаших, ами като че се вцепених. А като ми мина, веднага съобразих: ако не се махне веднага, Дзоба ще го завари и тогава кръв ще се лее.

Приближава се до нас и ту към мен поглежда, ту към Карпич, който си лежи, опрял муцуна о масата.

— Дойде! — от радост Карпич така скочи, та си помислих, че ще пробие тавана с глава. Краката в панталона и за миг се нагласи като за бал. Даже гамашите намъкна. Гледал съм един в цирка — за пет минути сто пъти се преобличаше. Ама пред Карпич беше чирак в тоя занаят!

— Дойде, скъпи! — Карпич се хвърли към сандъка, който стоеше в ъгъла и започна да го премества:

— Кой си ти и защо искаш да знаеш кой съм? — попита човекът на Дзоба.

Цялата „инквизиция“ и „произвола“ ги беше чул от началото до края! Слисах се, но бързо се съвзех и му отговорих с въпрос:

— Ти Дата Туташхиа ли си?

Като чу това, Карпич престана да мести сандъка, пъхна се в него и не отмества очи от гостенина.

— Каторжник ли си бил?

Кимнах.

— За какво?

— Фалшиви пари. — Този човек бе ме хванал като в примка и ме въртеше, както му текнеше. Исках да му кажа, че не е негова работа дали съм бил каторжник и нека по-добре ми каже Туташхиа ли е, или не, а вместо това виждаш какъв цирк излезе. Но все пак се поинтересувах защо мисли, че съм бил каторжник.

— Влачил си окови. По походката ти личи — отвърна той.

Значи, не само бе вървял подире ми и бе гледал къде ще свия и къде ще отида, ами беше разбрал и че съм каторжник. Сега нищо не му пречеше да ме разпитва какви съм ги вършил и къде — и кой знае, сигурно щеше да ме накара да му кажа всичко. А после щеше да поиска да го изпратя до влака, да му внеса дисагите във вагона, щеше да ми даде двайсет копейки и да ме пусне…

— Аз съм Туташхиа. Дата Туташхиа. Защо питаш?

— Помниш ли Дзоба Дзигуа?

— Помня го. Той ли беше с тебе в кръчмата?

— Той.

Туташхиа помълча и ме погледна:

— Е, после?

— Ами той всеки момент ще цъфне тука. И знаеш ли защо? Да те довърши. Такъв човек е той, не знае що е жалост. Каквото намисли, прави го. Не знам кой кого ще преметне, но кръв ще се лее. Вижда се.

— В моя дом убийство?! В убийство искате да ме замесите? — Карпич се защура около нас като полудял. — Ще извикам полиция. Пристав!

— Успокой се!

— Стига с тия номера, сядай, мамка ти… — Закар Карпич се свлече на сандъка и притихна.

— Дзоба Дзигуа иска да ме убие?… Защо?

— Вие с него по-добре си знаете.

— Е, и какво да правя?

— Свършвай си работите и си отивай, докато не е дошъл.

— Ще помисля — промълви Туташхиа.

Извади от джоба си три стотарки и ги подаде на Карпич.

— Дай онова… за което ме викаше.

Карпич нямаше да е Карпич, ако от всяка работа не извличаше изгода. Знаеш ли какво каза на Туташхиа?

— Онзи човек заръча да ти предам, че само книжката струва четиристотин, а печатът — сто. Значи, петстотин. Кълна се в честта си, щом работата се обръща така, и комисиона не искам. Нищо не искам! Нито копейка…

По-безочливите прекупвачи какво правят? Покаже ти стоката, споразумееш се с него и тръгнеш за парите. Като се върнеш ти сервира, че стопанинът на стоката не е съгласен с тая цена, а иска толкова и толкова… Пък той самият е стопанин на стоката, но вижда, че си на зор, че си натясно, значи, може да те оскубе повече. Какъв ти човек, каква ти комисиона и предплата! Карпич разбираше, че на нас и секундата ни е скъпа, че няма да протакаме заради две стотарки и хайде, взе да скубе. Аз се ядосах, но само едно ме интересуваше — Туташхиа да се омете по-бърже, пък Карпич, ако ще, и хилядарка да смъкне от него.

Туташхиа обърна всичките си джобове, събра още осемдесет рубли.

— Вземай! — казва и се усмихва. Нямам повече, иначе нямаше да се пазаря, щях да ти дам.

— Не мога, гълъбче. Какво, сто и двайсет рубли да доплатя от джоба си? Както искаш, не мога…

А времето върви… А тоя тука мрънка… Разбирах на какво се надява тоя кърлеж. На това, че Васо бърза повече от Туташхиа и ще даде от своите парички. Дори и да имах, щеше да ги види на куково лято! И не само че нищо нямаше да му дам, ако Туташхиа си беше отишъл, щях да измъкна паричките му от Карпич или поне щяхме да си ги поделим наполовина. Тоя мошеник и по-лошо от това си търсеше.

— Добре — каза Туташхиа. — Нека тези триста и осемдесет останат у тебе, а аз ще отида да ти донеса още сто и двайсет. — Туташхиа хвърли парите на масата. — А Дзоба нека ме почака — каза ми той. — Бързо ще се върна. — И тръгна към вратата.

Само това липсваше, мисля си, Туташхиа да се върне и да се срещне с Дзоба! А той непременно ще се върне, изглежда, не лъже… Скочих и грабнах бастуна и преди още някой да си е отворил устата, започнах да налагам Карпич. Той забърза към сандъка. Цапардосах го по шията, запълзя. Удрям го по задника, той човърка катинара. Отключва. Отвори, измъкна завития в хартия паспорт, а аз не отстъпвам — с пръчката по чутурата, по гърба, по краката. Чак като го сложи на масата, престанах. И виж кое е най-интересното: колкото и да го шибах, не се дърпаше, не викаше, като че нищо не усещаше. Щото беше вкусил истински страх, надникнал бе в очите на смъртта и му се беше изпарило желанието да прави циркаджилъци.

— Защо така? Ако беше нужно, да не мислиш, че нямаше да мога и аз? — каза Туташхиа.

— За това, да си вземеш паспорта и да се махаш от тука!…

Казвам му го, ама като с чужд глас, виждам по очите му — няма да излезе. Сякаш ми пошушна някой: такъв човек няма да избяга от никого, от нищо.

Туташхиа придърпа един стол към масата, седна и започна да разглежда работата на Карпич.

Който го е изпитал, ще потвърди, че е така: продължителният страх се изпарява от само себе си. Как ли! Ами настъпва момент, когато забелязваш, че смъртта те следва по петите или нещо друго ти се мотае из краката, хвърля примки около тебе, а ти за какво си мислиш? Например, че като малък си имал бухалка, здрава като камък, и като си се къпал в Кура, тя е паднала във водата. Или си гледаш ноктите и се чудиш: имаше бели точици, няма ги, къде ли са се дянали?… Вече ти е все едно какво те чака — ще дойде ли оная с косата, или няма да дойде, ще ти се случи ли беда, или ще те отмине… Та така беше и с мене тогава.

Приближих се да видя и аз паспорта: Туташхиа ми го подаде — демек, виж добре ли е направен. Чиста работа! Карпич работеше без грешка, биваше го, което е право, право е.

Чувам, като че се скръцна навън, но вече ми беше все едно. Затова пък Карпич се замята насам-натам. Ту в един ъгъл се свре, ту в друг. И пак се втурна да отваря сандъка.

— Дзоба иде, кълна се в бога! — казва Карпич, а гласът му трепери и той целият се тресе. — По-добро място от това няма, вече се убедих.

Туташхиа надникна в отворения сандък, разбра, че го канят да влезе вътре и се разсмя. Пъхна паспорта в джоба си и измъкна табакера.

А Закар Карпич се вмъкна в сандъка и захлупи капака.

Туташхиа извади цигара.

Е, мисля си, при интересни хора попаднах. И излязох навън. Вървя към портичката, а насреща ми — Дзоба.

— Къде е? — От Дзоба лъхаше на водка.

А пък когато ходеше по такива работи, не близваше спирт, ако ще да го убиеш. Много се учудих, че е в такова състояние.

Разказах му всичко, както си беше, без да скрия или да измисля нещо. Дали се страхувах, или не от това убийство, е отделен въпрос, но нашата дружба не ми даваше право да лъжа. Дзоба ме слушаше и както ситата кокошка кълве най-хубавите зрънца от храната, така и той избираше най-интересното от онова, което му говорех.

— Значи, тръгна след тебе?… Знаеше, че си при Карпич и все пак влезе?… Аз съм Дата Туташхиа, защо питаш?… Ти му казваш: „Дзоба ще дойде да те убие, върви си!“ А той: „Няма да си отида… Ей сега ще се върна, ще донеса сто и двайсет рубли?“ Ясно, щеше да дойде на всяка цена!… А Карпич искаше да го пъхне в сандъка? Седи и ме чака? Не си отива… Този няма да си отиде, не-е!

Вече бях свършил, а Дзоба все мислеше и търкаше лицето си с ръка.

— Как да се откаже човек от заветната си мечта? — промълви той само.

А аз изведнъж си спомних за Буковски от Кутаиси и си помислих колко правилно бе постъпил, като не беше казал на Закар Карпич името на Туташхиа и му бе поръчал да приготви чист паспорт. Закар Карпич е такава пиявица, не само от паспорти изкарваше пари. Шест години преди това Чиорадзе си бе направил инженерска диплома. С всичката си наивност дал на Карпич да я попълни. С тази диплома Чиорадзе си намери хубаво място, стана прекупвач и забогатя от държавни пари. Тогава Закар Карпич пошепна на Ника от Кучешката махала и на харпухския Арам — те бяха спецове по шантажа, — че Чиорадзе има фалшива диплома, идете при него, измъкнете парички. Какво можеше да направи човекът, когато с тази фалшива диплома бе станал инженер и беше забогатял? Вече се мешаше с големците и, ако го изкарат мошеник, трябваше или да загуби всичко, или да се откупи от шантажистите. Дал им три хиляди като поп. На Карпич, който беше замислил тая работа, му се падаха хиляда, такава им беше уговорката. Но те му дадоха двеста рубли, а осемстотинте сложиха в джобовете си. Закар Карпич и на двеста се радва. Затвори си устата. Па и да не си я затвореше, какво можеше да направи? А ония момчета, като утъпкаха веднъж пътечка към Чиорадзе, ходят си при него и туйто. Все едно, че заплата им плащаше. Доде най-после не изстреля в Ника от Кучешката махала два куршума и не го остави на място. На Чиорадзе му се размина, той тогава гребеше пари с лопата. И сега е жив, маклер е. Имаше си хора, помогнаха му. А харпухския Арам го пратиха на каторга, никой не го видя повече…

Стоя аз, размишлявам какво ще става сега, а през това време вратата се отваря и Дата Туташхиа излиза. Луната увиснала насред небето, светло като ден. Туташхиа спря до нас. Ръцете му скръстени на гърдите. Дзоба се вторачи в него, не откъсва очи от лицето му. Постояха така, помълчаха. Дзоба измъкна от джоба си револвер, изстреля два куршума един след друг, обърна се и излезе от двора.

Нощта беше тиха и дълго се чуваше как тича по склона. А Туташхиа не мърдаше. Приближих се до него. Изпод мишницата му стърчеше револвер, с дръжката навън.

— И двата във въздуха — каза той.

Минаха към три месеца. Веднъж стоим заедно на едно скеле, рисуваме тавана. Дзоба весел, пее. Питам го между другото какво му стана, че не го уби. А той:

— Такъв човек не трябва да се убива!

— Защо стреля тогава?

Той дълго мълча. Не зная какви мисли му минаваха през главата. После топна четката в боята, тръсна я и рече:

— Не можех и да не стрелям!

Но му се отщя да пее. Чак до вечерта дума не обели.

След седмица отново седяхме в кръчмата. Имаше един Вано, от Сололаки, по прякор Махорката. Седна при нас и помоли Дзоба да му заеме револвера за два дни. Дзоба му отказа, не, вика, нямам никакво оръжие. Махорката не му повярва, но какво да прави, стана и си отиде. Право да си кажа, тогава помислих, че Дзоба просто искаше да пропъди Махорката. Но не беше така. Той живя още двайсет и пет години, останахме си неразделни, както бяхме, но повече не видях у него оръжие и не чух някой друг да е виждал.

Оттогава никога не носеше оръжие.

Граф Сегеди

В началото на август Дата Туташхиа се изкачил нагоре по Ингури, стигнал в Сванетия и спрял за три дни при братята Гуджеджиани. Рано сутринта на четвъртия ден отново тръгнал на път, пренощувал в прохода, слязъл в Балкария, обиколил горното течение на Ваксан и клисурите около него — търсел побратима си абрага Билял Занкши. Роднините на абрага му дали за водач по-малкия братовчед на Билял, който го превел през Чехемската клисура и го срещнал с братовчед си. Абрагите си поговорили насаме и Билял заедно с по-малкия си братовчед се спуснал надолу по Чехем, а след три дни довел на Дата жребеца, който още пролетес бил откраднал от конюшнята на Мухамед Гуте и го скрил в лискенските гори.

Туташхиа бил слушал много за достойнствата и славата на този вихрогон, ала реалността надминала всичките му очаквания. Чак се разтреперал от вълнение. Метнал се на необяздения кон, препускал го до сетни сили, докато не капнал и не вразумил жребеца.

Билял бил в онази щастлива възраст, когато конят, ездачът, оръжието и куршумът, изстрелян от него, изглеждат като монолитно творение на бога. При вида на прочутия беловлас абраг, който сякаш се слял с благородното животно, го задавили сълзи на възторг и гордост. Щом Туташхиа скочил от коня, Билял казал на по-големия си побратим, който сияел от възбуда:

— Само ти в целия божи свят си достоен да седиш на този жребец, кълна се в аллаха, Дата!

— Влезли в къщата, хапнали хампали със сметана и лук и легнали да си починат.

— Не мисли, че съм слабодушен — казал почтително Билял. — В нашето побратимство аз съм по-младият и ако не разбирам нещо, мога да попитам. Човекът, на когото водиш този жребец, е твой враг. Докато той не се появи в нашите краища, толкоз години те преследваха и все залудо, ти си бродеше, дето ти душа иска. А този на всяка крачка ти е сложил капан и ще му подариш жребец за двайсет хиляди. Защо? С какво го е заслужил?

Туташхиа не знаел балкарски, но Билял, грузинец по майчина линия, говорел малко грузински и побратимите се разбирали добре. Законите на рицарството и побратимството диктуват сдържаност, но ако въпросът е вече зададен, трябва да се помъчиш да отговориш. Туташхиа дълго търсил думи, за да отговори на Билял.

— Човекът, за когото споменаваш, не ми е враг. В живота всеки върши своята работа, Билял. Все още са малко на този свят хората, чиято работа да е полезна за всички. Затова пък светът е пълен с хора, чиято работа носи зло на всички. Тогава всички лоши хора ли да смятаме за свои врагове?

— Справедливи са думите ти, кълна се в аллаха.

— Да бъдеш благороден човек и истински абраг, съвсем не значи да те преследват и да бягаш. Напротив, благородният човек сам трябва да бъде преследвач. Той се бори срещу злото, сторено от лошите хора, и го превръща в добро. Иначе каква полза от нашите бягства и скитания, от изкуството да се крием и да изчезваме?

— С твоите уста говори мъдростта на Мохамед, кълна се в аллаха!

— Времето на Мохамед е било друго време, братко Билял. Мохамед и Христос не са говорили за това. Казва го нашето време и нашият живот. — Туташхиа помислил и заговорил отново: — Ако си решил да превърнеш в добро поне едно от безброя лоши дела, вече не можеш да смяташ лошите хора за свои врагове и аз ще ти кажа защо. Светът е пълен с лоши хора. Ако ги смяташ за врагове, тогава от едната страна ще останеш ти, сам-саменичък, а от другата — всички те заедно. И те ще те надвият. Това първо. Ще ти кажа още нещо. Почнеш ли да се биеш с лош човек, дори да надвиеш десет такива като него, животът все ги плоди и плоди — виждаш, че на мястото на твоята десетка са се развъдили рояци мизерници. И ще излезе, че си умножил злото, а не си го унищожил. И друго искам да ти кажа. За каквато и работа да се захванеш, ако не пристъпваш с любов към нея, няма да се справиш. Щом като си решил, че някой ти е враг, ти си го намразил, а омразата няма да ти помогне и няма да те научи как да превърнеш в добро злото, което той е сторил. Затова не трябва в лошия човек да виждаш враг. Нека той да те смята за враг и да се бие с тебе, той да е гонител, а ти да си гонен — тогава хората ще застанат на твоя страна. Не смятай лошия човек нито за враг, нито за приятел. Достатъчно е да виждаш вредата, която причинява, и злото, което върши. Тъкмо тази вреда и това зло трябва да преследваш, за да ги превърнеш в добро. Хората ще видят, че доброто е победило злото и ще започнат да ти подражават, те самите ще станат по-добри, отколкото са били, ще има повече такива хора и лошите дела и мисли все по-трудно ще си намират поприще.

— Святи думи, кълна се в аллаха! — възкликнал Билял и пак се превърнал в слух.

— Ти си ловец и ходиш за диви кози, защото знаеш пътеките им. И онзи, за когото говориш, ходи по стъпките ми, знае всички пътеки и на всяка слага капан. Всички, с които се срещам и при които ходя, той ги разваля. Едни купува с пари, на други взима страха и ги принуждава да ме предават, а най-лошите просто насъсква срещу мен. С една дума, той върши зло. Аз съм абраг, мой дълг е да вървя по същите пътища и да поправям разваленото от него. Така живеем двамата: той върши своето, аз — своето. Така и трябва да бъде. А конят? Този човек знае вече от три години, че се готвя да му направя подарък. Нарочно го казах пред хора, които ще му го предадат. Той знае всичко — чий е конят, кой го е откраднал и по какъв път ще го закарам в Грузия. Виждаш ли, още една своя пътечка съм му издал — нека върши работата си. Но пак нищо няма да направи. Дори и да не проумее, че няма да ме надвие и защо няма да ме надвие, народът ще разбере и ще види, че злото не може да надвие доброто. А за коня не се кахъри — той краден кон няма да вземе. Другата пролет, като се отворят проходите, Мухамед Гуте ще получи синия си кон от ръцете на полицията.

Билял не проронил нито дума.

Пренощували и рано сутринта, съпроводен от побратима си и от братовчед му, Туташхиа поел на път. След два дни стигнали до прохода.

— Голяма мисъл, пося в душата ми, Дата, кълна се в нашето братство — казал Билял, когато се разделяли.

Туташхиа отишъл в Мулахи и до края на октомври гостувал на Гуджеджиани. Стопаните го кандърдисвали да презимува у тях, но го чакала работа. Слязъл към Харнали. Там приятелят му от затвора Бикентий Иалканидзе наемал една кръчма. Не били се виждали повече от година.

Истинската му фамилия била Джмухадзе. Още на младини, решавайки, че е получил тази грапава фамилия заедно с горестната си съдба, той се нарекъл Иалканидзе. Към четиридесетата си година Бикентий Иалканидзе смогнал да обиколи почти цяла Русия и да посети много чужди страни. Нямало занаят, за който да не бил се залавял. Но най-интересното било това, че успял да лежи в затворите на десетина държави и всеки път по една и съща причина — не можел да търпи неприлични хора. Тази непримиримост далеч невинаги го докарвала до затвора — понякога се спасявал с бягство. Всяко бягство го принуждавало да започва нов живот и това винаги, поне на първо време, бивало свързано с лишения, а понякога и с глад. Съдбата наистина не била милостива към Иалканидзе. Веднъж в Нова Гвинея той станал съдружник на някакъв англичанин, който ловял райски птици. Ловяли ги в сърцето на острова; там живеело едно племе, което се назовавало племе на истинските хора. По онова време търговията с препарирани райски птици се смятала в Нова Гвинея за много доходна и работите на съдружниците вървели от добре по-добре. Картрайт ловувал, Иалканидзе откарвал плячката в града, при майстора на чучела. Прибирал готовите чучела на птиците, докарани предишния път, продавал ги, а парите внасял в банката на името на Картрайт и се връщал да докара новата плячка. Пътят от четиристотин мили изминавал през гъста джунгла. Веднаж, като свършил всичките си работи в града, Иалканидзе пътем се разправил в една гостилничка с някакъв австралийски моряк, който се държал неприлично, офейкал от пристанищната полиция и заминал при съдружника си. Оказало се, че главата на съдружника му я отмъкнали истинските хора, за да попълнят колекцията си; по-рано те не предприемали подобни действия, тъй като не колекционирали глави на бели хора. Иалканидзе съобщил на полицията за случая и единадесет месеца лежал в затвора. Когато се изяснило, че не е виновен за смъртта на съдружника си, извинили му се и го освободили, но дори чрез съд не можал да получи своя пай от парите, внесени в банката на името на приятеля му и, според собствените му думи, останал, както го майка родила. Този път го спасило това, че един от готвачите на френски параход заболял от проказа; злополучният приключенец сложил бяла престилка и шапка и заобиколен от тенджери и черпаци, отплувал за Европа.

Животът на Иалканидзе представлявал верига от подобни премеждия. Веднъж в затвора той се досетил, че в крайна сметка сам си е виновен за всичко, или по-точно, характерът му е виновен. Проумял, че причината за всички минали и бъдещи затваряния е една-единствена и те се слели във въображението му в едно голямо затваряне. И тъй като животът на свобода не му носел нищо добро, а в затворите — по силата на някаква тайнствена закономерност — той неизменно се ползувал с всеобщо уважение и винаги можел да оказва помощ на приличните хора, животът започнал да му изглежда едно велико и вечно затваряне или, иначе казано, не дотам отрицателно явление. Отракан по рождение, той забелязал, че във всяка беда смешното е повече от печалното. Оттогава смехът и веселието му станали неизменни спътници. В крайна сметка светът заприличал в очите му на гигантски затвор и му било все едно дали ще търгува с маниста в централна Африка, или ще дискутира за породите ловджийски кучета с компетентни и прилични хора в Тамбовския губернски затвор.

Дата Туташхиа и Иалканидзе доста време лежали заедно. В затвора ги сродила безкористността, присъща на всекиго от тях, и нетърпимостта към неприличните хора. Дори само това било достатъчно всеки да се почувствува длъжник на другия и да смята безропотното изпълнение на дълга си за своя най-важна отговорност. Иалканидзе бил помилван и напускайки затвора, казал на Туташхиа:

— Не тъгувай, скоро ще се върна.

— Страхувам се, че няма да ме завариш.

Това не харесало на Иалканидзе: той се надявал, че приятелят му безгрижно ще доизлежи присъдата си, пък му замирисало на бягство. Затворът живее по свои правила, ала Туташхиа си бил Туташхиа! Затова Иалканидзе не се опитвал да разубеждава приятеля си, а поразмислил и казал:

— В Пески имам чичо. Също Джмухадзе. Коста се казва. Има там гостилничка. Той ще знае къде съм. Всичко става…

— Всичко става — съгласил се Туташхиа.

В Харнали, както и в Централна Африка, дето продавал мъниста, Бикентий Иалканидзе хранел и поял в кръчмата си тамошни и пришълци, като в същото време неотстъпно воювал с неприличните хора и торбата с необходимите за затвора неща му била винаги подръка.

Било вече тъмно, когато Дата Туташхиа наближил къщата на Бикентий Иалканидзе и дочул някакъв шум. Дръпнал поводите и се заслушал: шумът се разнасял далеко в нощната тишина, но въпреки това нищо не можело да се разбере. Пътят водел към обрасъл с храсталаци дол и Туташхиа слязъл надолу, завързал коня си и тръгнал за кръчмата.

— Покрай кръчмата течал ручей. Над него се свеждали няколко плачещи върби. Туташхиа се скрил в сянката им и започнал да наблюдава.

Някакъв препил напирал да влезе в кръчмата, а приятелите му го възпирали. Вдигнал юмруци към балкона, пияният обещавал на Бикентий Иалканидзе страшни мъчения, които щели да свършат с не по-малко мъчителна смърт.

— Върви си вкъщи, Малакиа — дочуло се от разтворената врата на балкона. — Бъди така добър, не ме карай да слизам!

Туташхиа познал баса на Иалканидзе.

— Иалканидзе, излез, ако си мъж! Ако отървеш кожата, барем хубавичко ще те подредя! — перчел се побойникът, като се опитвал да се измъкне от ръцете на приятелите си.

— Ей, Шалико, и ти от Геби, не зная как се казваш… Вашият приятел прекали и ще трябва да го натупам тоя кучи син! Дръжте го здраво да не избяга, щото и вие трябва да търчите след него или на всички ви ще ви потроша ребрата!… Да си дочета, че не ми се оставят тия стихове и слизам. Гледайте да го увардите, инак лошо ви се пише!

Гюрултаджията усетил, че ще го гази мечка и бързо замлъкнал. На прага под балкона се появило някакво хилаво същество и със скръстени на гърдите ръце победоносно се втренчило в притихналия алармаджия.

Малакиа, Шалико и онзи от Геби стоели, жалко изпъчени, като пленени богатири.

— Стига, Малакиа. Заклинам те в твоята Дарико и в децата ти да си вървим, разбери се от дума, — помолил го Шалико.

— Астион, друже — миролюбиво се обърнал оня от Геби към застаналия, на прага дребосък, — кажи ми, ако обичаш, голямо ли е стихотворението, дето го чете Иалканидзе?

Астион показал с пръсти, че е съвсем кратко и че Бикентий всеки миг ще го дочете и ще излезе.

Повече никой не се обадил и Малакиа забързал към мостчето над ручея. Язвителният смях на дребосъка ги придружавал като ругатня.

— Бикентий Иалканидзе — долетял оттатък ручея гласът на Малакиа, — не си прав да ме изхвърляш заради тоя юда Астион. В затвора добри хора му изтръгнаха езика, ти и хабер си нямаш за това. Не е дошъл за добро при тебе и докато не ти е навлякъл беда, откъсни му главата! Чуй ми думата!

Дребосъкът хвърлил камък по Малакиа и се скрил в кръчмата.

— Малакиа, почакай, трябваш ми за малко! — повикал го Туташхиа.

Малакиа трепнал и се вгледал в непрогледния мрак.

— За какво, казваш, изтръгнали езика на тоя човек? Къде е станало това?

Слисаният Малакиа разглеждал със зяпнала уста изникналия от тъмнината човек. Като дошъл на себе си, зашепнал, сякаш му поверявал тайна:

— Навярно сте чували, че в Кавказка затрили едно търговско семейство и отмъкнали сума неща и пари?

— Е, и?

— Астион бил лакей на този търговец. Тъкмо той подучил грабителите… казал им къде са скрити парите на стопанина. Като станала тая беля, нахлула полиция, хванали Астион, накарали го да си признае всичко и той издал грабителите до един. Хванали ги, пък те в затвора му откъснали езика… Аз бях коняр у дворянския предводител и ги знам тия работи… Девет месеца не съм виждал семейството си, идвам си днеска и що да видя — Астион работи при Бикентий Иалканидзе! Изкривих му ченето на тоя мръсник, а Иалканидзе ме изхвърли като мръсно коте от кръчмата. Мисли си… Да знаеше… много кръчмари са минали преди него тука. Ама някои сами се сетиха да избягат, а други ги пречукаха. Прокълнато място е Харнали. А Иалканидзе и хабер си няма.

— Сполай ти, приятелю! Да ви даде господ здраве на всички! — И Туташхиа отишъл за конете си.

На малък хълм до ручея стърчали развалините на стара черква. Туташхиа имал там скривалище. Скрил оръжието и кинжала, а двата маузера сложил в дисагите, по един във всяка торба. Отвързал конете и тръгнал към кръчмата.

Като чул тропота, Астион се показал на прага.

— Отведи конете. Ще пренощувам тука — казал Туташхиа.

Астион поел поводите и внимателно огледал госта. Прекаленото му любопитство не убягнало на Туташхиа.

— Къде е Бикентий? — запитал той.

Слугата посочил стаята до балкона, към която водела стълба, и повел конете към конюшнята. Туташхиа се изкачил по стълбата и спрял на балкона, изпращайки слугата с очи.

Иалканидзе лежал на дивана и четял на светлината на малка лампа.

— Здравей, Бикентий!

Иалканидзе оставил книгата и погледнал към госта.

— Ти т-у-у-у! — тихо проточил той.

— Ти-ту — съгласил се Туташхиа с такъв тон, сякаш си спомнил нещо не съвсем прилично. — Как пък се сети?… Защо тъкмо това? Ти-т-ту?

Иалканидзе прегърнал приятеля си.

— Къде се изгуби, друже?

Туташхиа пуснал дисагите, свалил ямурлука и седнал. Като си поговорили и разказали новините, абрагът попитал:

— Ти чу ли какво казваше Малакия за твоя Астион?

— Чух и го знам. Последния път, когато ти беше тук, на пътя работеха каторжници, старши надзирател им беше един Удодов. Виждал ли си някога човек с бели очи? Тоя Удодов без хляб и вода ще изтрае, ама да не мъчи някого — не. Идва веднъж и ми казва: „Освобождава се едно момче, много приличен човек, бил е дълго лакей при добри стопани. Беше затворен, задето наръгал с нож любовника на жена си. Той е ням, но чува прекрасно.“ Спомена името му и аз веднага разбрах за кого става дума и за какво е лежал. Та можеше ли такъв изверг да ми доведе Астион само от жалост към тоя нещастник?! Полицията е искала да има при мен свой човек. Нищо друго не можеше да се крие зад тази плитка хитрост. Прибрах Астион. Сега живее тука.

— Добре си разсъдил. Но на полицията е бил необходим свой човек, а на тебе защо ти е?…

— Кой?

— Техен човек в твоята кръчма.

— Значи, трябва ми. Нищо не ми струваше да откажа.

Туташхиа излязъл на балкона. Бикентий изнесъл столове и те седнали на въздух.

— За какво ще донася в полицията — колко порции хашлами продава на ден Бикентий Иалканидзе? Явно не са го изпратили за това — върнал се към разговора Иалканидзе. — Нито пък да им съобщава за всички избягали и пришълци, които минават през тази кръчма. Чет нямат разбойниците и всевъзможните тъмни личности, дето са минали оттук за половин година. Астион всичко виждаше, всичко чуваше, но по-далеч ей от онзи нужник не е отишъл. От Харнали до пристана са двайсет версти, до полицията са шейсет. Удодов, като докара Астион, след три дни замина с каторжниците си и ни се чу, ни се видя повече. Даже Астион да искаше — къде, на кого и как да донася? На всичко отгоре е такъв глупак, какъвто още не се е раждал на света! Не, не е доносчик — та ей в оная стая се е настанил Бодго Квалтава…

— Какво каза? — трепнал Туташхиа.

— Бодго Квалтава, разбойникът, бандитът… — Иалканидзе се сепнал, поразен, и някаква догадка озарила лицето му.

— Бодго Квалтава! — промълвил Туташхиа. — Сам ли е, или има някой с него?

Кръчмарят с усилие се откъснал от мислите си.

— Да, какво питаш?… Сам ли е, или не?… Има някакъв приятел с него.

— През последните петнадесет години са обесени петима приятели на Квалтава — бавно казал Туташхиа. — А колцина още е погубил в престрелки!… Много лош човек. Притисне ли го полицията до стената, оставя в ръцете й приятеля си и изчезва. Така е оцелял, затова мъкне приятели със себе си.

Иалканидзе плюл, изругал и отново потънал в мислите, които го обзели при името на Квалтава.

— За какво се замисли, Бикентий? — попитал Дата.

— Хрумна ми нещо. Но за него после. Да ти доразправя за Астион, щом сме почнали за това. Не, не са го пратили, за да доносничи…

— Казваш, че е глупак. И полицията го знае. Такъв и за кука няма да го вземат — съгласи се Туташхиа.

— Няма, прав си. Та какъв е тогава, как мислиш? Ще ти кажа какъв. Палач! Разбрах го още преди да почне работа при мене. Настани се тук, поживя известно време и аз го пратих в селото уж по работа и му претършувах парцалите. Намерих отрова.

— Я виж ти! Колкото е по-тъп човек, толкова по-лесно убива! Добре са го избрали — казал Туташхиа.

— Сега разбра ли защо ми е изтрябвал тука? Ако се откажех от него, щяха да го бутнат на друго място. Какво можех да направя? Нямаше как.

— Правилно си постъпил — тихо проговорил Туташхиа.

Абрагът гледал към небето. Иалканидзе мислел.

— Веднъж подарих на Еле, сестра ми, плат за рокля — казал Туташхиа и в гласа му трепнала печал. — Син и по синия фон поръсени бисери, едри и дребни като тези звезди.

А мислите на Иалканидзе все се въртели около немия слуга. Най-много искал да разбере дали Астион е познал Туташхиа. Тъкмо за това щял да отвори дума, но чувствувал, че гостът му мисли за съвсем други неща и не искал да му пречи.

Повял ветрец, откъм склона лъхнало на гора и Туташхиа почувствувал колко е разтревожен и развълнуван приятелят му.

— Той много внимателно ме погледна, но мисля, че не разбра аз ли съм.

— Толкова време е минало — разсмял се Иалканидзе. — В затвора беше с брада, а обръснат кой ще те познае? Пък и на тъмно… Колко време прекарахте там заедно?

— Два дни, най-много три. Арестантите го разбраха що за птица е, началството се изплаши, че ще го пречукат и го преместиха някъде… Бикентий… доведох коня!…

— Какво? Значи, си научил кой е онзи човек? Говори, за бога!…

Туташхиа дълго пълнил лулата си.

— Верни хора ми казаха, но трябва да попитаме и други… тогава окончателно ще повярвам. А сега пътем ще се видя с едного… ще проверя… — Туташхиа погледнал Иалканидзе и като видял колко разтревожен и напрегнат е, казал:

— Този човек е моят братовчед Мушни Зарандиа.

— Така си и мислех, Дата, но не смеех да ти кажа… Братовчед ти!

Вятърът се усилил, станало хладно. Дълго мълчали, докато Иалканидзе не започнал да трепери.

— Да се прибираме ли?

Взели столовете и затворили вратата на балкона. Туташхиа вдигнал вестника от масата; погледнал датата, хвърлил поглед на заглавията и почнал да чете.

— Ще отворя вратата, тук е задушно. — И кръчмарят разтворил вратата към трапезарията.

Кръчмата била на два етажа. На първия се намирали трапезарията, кухнята и сервизните помещения. На втория — стаите за гости: по три от всяка страна на фасадата и по две отстрани. Всички стаи имали врати към тесен вътрешен балкон, който опасвал като коридор целия салон. От всяка страна на балкона имало стълба към трапезарията. Трапезарията била осветена от огромна газена лампа, окачена на тавана. По желание посетителите можели да запалят малките лампи, сложени по стените.

— Това да не е същият Квалтава, дето погубил семейството на кръчмаря от Чаладиди?… А после си срещнал в Тифлис сина на кръчмаря? Този ли е?

— Да, същият. На колко ли години е сега този Квалтава? Цял живот само обира и граби, почти цялата плячка остава за него, а каква е участта на приятелите му, вече ти казах. Какво прави с тия пари? Интересно защо са му толкова? Ще го застрелят някъде и всичкото му богатство, добито с грабежи, кръв и убийства, ще отиде на вятъра. Нещо не ми е ясна тази работа.

Туташхиа отново взел вестника, а Иалканидзе закрачил назад-напред, като обмислял и тъкмял нещо. Накрая, изглежда, го намислил, седнал до масата и казал:

— Не исках да те тревожа… тук може би ще се вдигне шум…

— Нека шумят, щом трябва — казал Туташхиа, без да откъсва очи от вестника.

— Трябва.

Абрагът придърпал дисагите към себе си и отново потънал в четене. От стаята насреща излезли двамина с великолепни чохи, украсени със скъпи колани и кинжали. Всеки носел маузер.

— Не ги ли позна? — попитал Иалканидзе, когато гостите слезли долу.

— Познах ги. Този негодник се е състарил много. Другият е Дата Чочиа. Изкара петнайсет години каторга и като се върна, уж му беше дошъл умът в главата. Но виждам, че най-после е налучкал онази смъртна пътечка, която му е писана. Той и преди каторгата не оценяваше високо живата душа, а сега за четирийсет копейки глава отсича. Кога дойдоха?

— Днес следобед. Държат се така, сякаш греховете, в които са затънали, са бабини деветини, а ако някой ги преследва, то е само за да им благодари. Астион вече е научил имената им, сега слухти да научи фамилиите им.

— На младини познавах Чочиа. С него сме почти връстници.

Като видял Астион, който се приближавал към гостите, Иалканидзе се надигнал.

— Ще видя какво става там и се връщам.

Бикентий слязъл в кухнята и казал на готвача Закарий как да му отговаря, когато го заговори пред Астион. Готвачът не разбрал веднага какво искат от него, но после научил ролята си, повторил я три пъти на стопанина и успокоеният Бикентий отишъл в трапезарията. Приближил се до гостите, поздравил ги и попитал какво ще вечерят. Повикал Астион и се върнал в кухнята.

— Давай таблата, Астион, — заповядал той, отишъл до печката и започнал да отхлупва казаните, като духал и опитвал ястията.

Закарий се мотаел в ъгъла, но като видял господаря си, изплакнал ръце и се приближил.

— Какво благоволиха да поръчат господата?

Иалканидзе му казал и когато Астион влязъл с подноса, попитал готвача:

— Онзи, дето седи с лице към нас, Дата Туташхиа ли е?

— Че дявол го знае как седи, не го виждам оттука — отвърнал тъпият готвач, на когото било наредено да каже: „Отдръпни се да погледна!“

Астион застинал, застинал и подносът в ръцете му. Иалканидзе забелязал това с крайчеца на окото си, но не показал, че е видял нещо.

— Дата Туташхиа е бръснатият, а Бодго Квалтава е онзи с козята брадичка.

— Интересно как все още се разхождат на свобода?

Астион вече се бил опомнил и подреждал на подноса чинии с вечерята.

— Хайде, върви и внимавай да не ги ядосаш нещо. Да си нямаме работа с тях… Астион, приготви вино. Наточи от малката бъчонка александреули. А вечерята Закарий ще я занесе. Хайде, по-живо!

Мисълта на Астион явно работела трескаво — за да вземе отровата, трябвало да изскочи от кръчмата, и то незабелязано, че и да я сипе във виното; а пък стопанинът, да му се не надяваш, сам уредил всичко. Той грабнал две кани с тесни гърла и изхвръкнал от кухнята с ловкостта и бързината на най-пъргав слуга.

Иалканидзе почакал Астион да изтича до стаята си, да налее вино и да се върне и казал на Закарий:

— Вземи таблата и върви. Останалото ще вземеш от бюфета.

— Бикентий! Готвачът се запънал за миг, но изглежда, любопитството му надделяло и не могъл да се стърпи: — Правичката ми кажи, това наистина ли е Дата Туташхиа?

Иалканидзе само го погледнал изпод вежди, излязъл от кухнята и се запътил към горния етаж.

— Изглежда, ще има война — казал Туташхиа като оставил вестника и се изтегнал на дивана.

Иалканидзе застинал до прозореца, вглеждайки се в тъмнината.

— Пребледнял си като мъртвец, скъпи мой — казал Туташхиа. — Посрещна ме с онова тугушево „ти-ту“, а сега ме е страх, че аз трябва да те свестявам.

— Ти-ту — покорно се съгласил кръчмарят.

Не учудване, нито страх накарали Бикентий да изпее онова „ти-ту“, когато на прага на жилището му застанал Туташхиа, който винаги водел опасност след себе си. Просто паметта на Бикентий била такава — запомнял хората чрез смешното. Този път си спомнил Тугуши, който лежал заедно с тях. По онова време Бикентий бил фелдшер в затвора и веднъж, когато си бъбрел с Туташхиа, при него дошъл Тугуши и се оплакал, че го боли зъб. Бикентий нищо не разбирал от зъболекарство и естествено нямал никакви инструменти. Мушнал на болния някакво прахче, което да успокои болката, но клетникът скоро се върнал — болката не стихвала. Дал му още едно прахче, но онзи пак дошъл и идвал на всеки десет минути, като стенел и го заклинал да извади проклетия зъб. Бикентий имал само едни стари клещи, пъхнал ги под носа на пациента и взел да му обяснява, че с тях не може да хване парчето от зъба, от който били останали само корените. Но Тугуши държал на своето. Нямало какво да се прави — Иалканидзе го накарал да седне на табуретката, избърсал клещите в престилката си и казал на Туташхиа да държи здраво главата на пациента, за да не се дърпа. Болният отворил уста. Туташхиа му затиснал главата с една ръка, а с другата притиснал ръцете му към гърдите. Когато най-после Иалканидзе хванал счупения зъб и се опитал да разклати корена, Тугуши се дръпнал и клещите отскочили.

— Дръж го здраво, на кого говоря!

— Къде по-здраво от това! Да не искаш да го смачкам?!

Туташхиа хванал болния за слепоочията и така му стиснал главата, че на Тугуши му се сторило, че черепът му ще се счупи като орех. Той се тресял и се дърпал, но зъбът не помръдвал.

— Какво човъркаш там?… Та той вече предава богу дух! — кипнал Туташхиа.

— А ти защо пискаш, нали не те боли? Зараснал е за венеца, пущината, не ще да излиза. Дръж го, кучия син! Дръж го! Не го пускай! Па и тия клещи, проклети да са, кел файда от тях! — Иалканидзе плюл и продължил операцията.

Тугуши не изтърпял болката от това двойно менгеме и хванал Иалканидзе за ръката. Тъкмо в този момент коренът се разклатил, но клещите се изплъзнали от тласъка и болният, почувствувал, че са го пуснали, завил колкото му глас държи:

— Ти-тууу![1]

Преди Иалканидзе да изригне трета серия отбрани проклятия, Туташхиа пребледнял и му прилошало. Като се видял свободен, Тугуши изхвръкнал от стаята, а Туташхиа се пльоснал на стола.

— И това ми било разбойник, абраг, страшилището на Кавказ — подиграл му се Иалканидзе. — Че ти една кокошка не можеш да заколиш! — мърморел той, докато свестявал приятеля си.

Оттогава минали много години, но Туташхиа обичал да си спомня тази история и я разказвал винаги надълго и нашироко, подчертавайки някои подробности. А Иалканидзе все мълчал, чакал да се върне Астион.

— Помниш ли какъв огромен нос имаше Тугуши? — не мирясвал Дата.

Иалканидзе бързо се отдръпнал от прозореца — хлопнала вратата за мазето.

— Ами помниш ли как се беше лепнал за мене — вади го, та вади го!… — откликнал се Иалканидзе, но гласът му прозвучал странно, той съвсем не мислел за това.

Приближил се до масата и погледнал през отворената врата в трапезарията.

Гостите вечеряли и току поглеждали към кухнята — все не им донасяли виното.

Скръцнала входната врата и Астион сложил каните на масата. Според лакейския маниер той постоял до масата, да не би да искат още нещо, но гостите мълчали и той се върнал в кухнята.

Чочиа налял вино, чукнал се с приятеля си и пресушил чашата на един дъх. Квалтава отпил по-малко от половината и оставил чашата на масата. Немият не видял всичко това — влязъл в кухнята, оставяйки вратата отворена.

С вестника в ръце Иалканидзе виждал и гостите, и Астион, който се въртял до вратата.

Туташхиа гледал Иалканидзе и се мъчел да отгатне по лицето му какво става долу.

Чочиа попитал нещо Квалтава, но онзи не му отговорил. Иалканидзе се досетил, че Чочиа пита приятеля си защо не си е допил чашата.

Немият не откъсвал очи от гостите, мъчел се да разбере защо не пият.

Изведнъж лицето на Чочиа се изкривило, той пребледнял, искал да каже нещо, устните му мърдали, но звук не се чувал. Бодго Квалтава, вцепенен, гледал приятеля си.

— На масата няма сол! Донесете сол! — закрещял той.

Немият, спрял до вратата на кухнята, треперел и не можел да помръдне.

— Какво зяпаш? Не чуваш ли? На тебе казвам! — закрещял Квалтава, обърнат към кухнята.

Астион притичал до тезгяха, грабнал една солница и я занесъл на масата.

Дата Чочиа седял със затворени очи, накланял се все повече и като че всеки миг щял да се строполи на пода. Квалтава долял чашата си и измъкнал маузера.

— Пий! — подканил той слугата.

Немият погледнал Чочиа, пълната чаша, Бодго Квалтава… Изстрелът на Квалтава прекъснал проточения му, задавен вопъл. Астион паднал, понечил да се надигне, но след втория изстрел вече не мърдал.

— Какво става тук?! — попитал Туташхиа, измъквайки от дисагите двата си маузера.

— Иалканидзе! Мръсник! Куче! Ела тука! Ще ми пийнеш ти от това питие или сам ще те довлека и ще те накарам да пиеш за здравето на ония плъхове, които са те наели за пет гроша! — кънтяла трапезарията.

Туташхиа се хвърлил към балкона, но Иалканидзе блъснал вратата с крак, захлопнал я и сложил резето.

— Астион им е сипал отрова… във виното!

Следващият куршум пробил вратата, оставил следа върху дясната стена, но не се разбрало къде изчезнал.

— Иалканидзе, идвай тука! Не ме карай да се качвам! — крещял Квалтава.

— Изстреля вече три куршума — казал Туташхиа. — А ти знаеше ли за отровата?

— Знаех, аз излъгах Астион, казах му, че бръснатият е Дата Туташхиа. — Бикентий измъкнал от джоба си револвер.

— Щом си решил така, трябваше да предупредиш и мене!… Дружбата си е дружба, но принципите над всичко! Аз не можех да те попитам, Бикентий!

— Иалканидзе! Отвори вратата! — завикал Квалтава вече от стълбата и стрелял още два пъти. Вратата била цялата надупчена, но Туташхиа и Иалканидзе не били засегнати. Абрагът вдигнал два пръста — осведомил Бикентий, че в маузера на Квалтава са останали само два куршума. Иалканидзе му дал знак, че ще заобиколи, прекосил на пръсти стаята, излязъл на балкона и изчезнал в тъмнината.

Туташхиа дръпнал резето и разтворил вратата.

Квалтава и Дата Туташхиа се изправили един срещу друг. Слисаният разбойник стоял пред Туташхиа, отпуснал маузера с дулото надолу.

— Какво искаш, Квалтава? — студено попитал Туташхиа.

— О-ех! — Квалтава още няколко мига оглеждал Туташхиа, после притворил клепачи и се облегнал на стената.

Иалканидзе се прокрадвал на пръсти по стълбата, като през цялото време държал разбойника на мушка. Когато Квалтава вече цял бил пред очите му, отпуснал револвера и го пъхнал в пояса си.

Краката на Квалтава се подгънали и той се накланял към пода. С мъка си поел дъх и отворил очи.

— О-ох! — изхъркал той. — Дата батоно, кажи ми, ти не знаеше ли за това?… Истината ми кажи, не знаеше ли?

— Не знаех! — казал Туташхиа.

Побелелите устни на Квалтава се разтегнали в усмивка. Той се проснал по гръб, маузерът изпаднал от ръката му и се чуло как тупнал в трапезарията.

Плъзнал се от стола и рухнал на земята трупът на Чочиа.

Туташхиа стоял на прага, подпирайки с рамо горния праг на вратата, и гледал надолу, към трапезарията. Напрежението напуснало Иалканидзе, слабост се разляла по тялото му, той седнал на горното стъпало, опрял гръб о стената и вперил неподвижен поглед в тавана.

Настъпила угнетяваща тишина. В конюшнята изцвилил кон и всичко пак стихнало.

Откъм кухнята долетял шум.

— Не се бой, Закарий, излизай! — едва сега Иалканидзе си спомнил за готвача.

Закарий подал глава от прозореца на кухнята, застанал на прага, огледал трапезарията и вдигнал очи към балкона.

— Качи се тука, чуваш ли? — повикал го Иалканидзе.

Готвачът забързал през трапезарията и замрял по средата й, загледан в труповете. Направил още няколко крачки и стигнал до стълбата. Оставали му още няколко стъпала до балкона, когато видял проснатия по гръб Квалтава и отново се вцепенил. Целият бил в брашно и Бикентий разбрал, че още след първия изстрел Закарий се е скрил в килера между чувалите с брашно.

— Бикентий! Колко трупове!… — проговорил готвачът. — И всички ли са наши?

Туташхиа се усмихнал и се върнал в стаята.

— Не, не всички. Половината са на отец Димитрий — отвърнал Иалканидзе. — Додето ида в долината при пристава, докато дойде полицията, ще минат най-малко три дни, те ще се вмиришат. Трябва да ги погребем, преди да тръгна.

Закарий заслизал по стълбата, като умувал нещо, и вече от трапезарията извикал на Бикентий:

— Сетих се нещо… Нали Александър копа яма за нужник, наполовина вече я е изкопал… Таман ще ги събере и тримата.

Иалканидзе одобрил тази идея.

Туташхиа цяла нощ се въртял и заспал едва на разсъмване. А като заспал, засънувал сънища кой от кой по-тревожни. През всички тях преминавал един и същи човек, целият покрит с косми. Държал кана с отровно вино и наливал на всички, но някои умирали, а други не. Когато Иалканидзе го събудил, слънцето било вече високо. Масата била отрупана с ядене. Едва по време на закуската Туташхиа забелязал стари дрехи, прострени да се сушат на слънцето.

— Мислиш, че ще те затворят ли? — попитал той. — Проветряваш затворническите доспехи?

— Че пак ли да бягам дявол знае къде. Омръзна ми да се скитам по белия свят. Ще ме затворят, ще полежа, ще ме пуснат — къде ще се дянат.

Преваляло пладне, когато приятелите стигнали мястото, дето пътят се разклонявал.

— Както искаш, но аз ще предам там да те посрещнат както подобава. Ако те държат повече от месец, ще ти пратим пари.

— Пари си имам.

Иалканидзе дълго гледал приятеля си, който мълчал, и изведнъж почувствал някаква буца на гърлото си… В протокола на разпита му беше записано: „Сърцето ми подсказа, че го виждам за последен път.“

— Да ме пита човек каква муха ме ухапа — проговорил Иалканидзе — Нищо нямаше да стане, ако не бях те видял. А като те видях, ги забърках едни… Не мога да ти обясня… Разбираш ли, в твое присъствие все ми се иска да извърша нещо необикновено… Всеки, който се намери до тебе, изпитва това. Какво толкова има в тебе…

Иалканидзе свърнал надясно, а Туташхиа тръгнал надолу по течението на Ингури. Там, в долината, имал работа. Сменял конете. Яздел ту своя жребец, ту жребеца, доведен от Билял.

Когато Зугдиди останал от лявата му страна, излязъл на пътя за Самурзакано и в полунощ хвърлил камъче в прозореца на Ноко Басилая.

Съседските кучета от другата страна на улицата се разлаяли, предупреждавайки стопаните си, че се е появил чужд човек. Наметнал ямурлука, Ноко Басилая излязъл да посрещне гостенина.

— Здравей, Ноко! Имаш ли котарак? — попитал абрагът. — Ами едно малко чувалче ще ти се намери ли? Пъхни в него котарака и го донеси тука. И една тояжка към аршин дълга, изостри я от единия край, ама да е много остра, и ми я донеси и нея. Котаракът ти ще се върне още тая нощ… Да! Завържи за лапата му въженце, към половин метър дълго!

Кучетата съвсем се били разбеснели и все пак Туташхиа дочул как скръцнала врата в къщурката на Мосе Джагалиа. Абрагът се притиснал до оградата, там било по-тъмно. Мосе Джагалиа пълзял на четири крака право към него, без да му минава през ума, че някой го следи. Кучетата, поразени от странното поведение на стопанина си, веднага млъкнали.

— Мосе, ако си куче, защо не лаеш, а ако си човек, защо си на четири крака? — попитал Туташхиа, като пуснал Мосе почти до краката си.

Джагалиа мълчал — къде да се дява сега?!

— Ти май си бил коняр, Мосе батоно? — попитал Туташхиа.

Джагалиа дълго не можел да разбере дали Туташхиа му се присмива, или не и какво значело всичко това. Нищо разумно не му идвало наум.

— Да, седемнайсет години бях коняр у Дгебуадзе — предпочел да си признае той.

Излизайки от укритието си, Туташхиа рипнал върху оградата и се разположил по-удобно.

— Е, щом е така, разбираш от коне. А сега се изправи, друже, и ела насам. Дошъл съм при тебе по работа. Аз съм Дата Туташхиа.

Сърцето на Джагалиа едва не се пръснало, но какво можел да направи; приближил се съвсем оклюман.

— Водя един кон. Друг такъв няма в цяла Грузия, тук трябват грижи, добри ръце, опитни. Ето ти двайсет и пет рубли… вземи!

Сън ли било, лъжа или капан?… Джагалиа вече се прощавал мислено с децата, внуците и цялата си рода, но все пак протегнал ръка и като почувствувал как парите натежали в джоба му, си помислил: може би не е нито сън, нито капан?

— Ха така. През деня не го извеждай от конюшнята. Храни го и го пой както трябва. Чисти го, гледай го добре. Един мой човек ще дойде да ти каже на кого и кога трябва да отведеш този кон. Хайде сега повтори всичко, което ти казах.

Абрагът накарал Джагалиа да запомни и онова, което трябвало да каже на човека, на когото щял да предаде коня.

— А сега го откарай в конюшнята!

Джагалиа едва се влачел от страх. Излязъл Ноко Басилая с чувал, от който се показвала котешка глава. Котаракът жално мяучел, а Джагалиа не можел да разбере защо на Туташхиа му е изтрябвал съседският котарак. А пък когато Ноко отвел коня на Туташхиа, Мосе Джагалиа си помислил, че Туташхиа е сменил коня си за котарак. Той едва не се побъркал от всичките тия невероятни работи и бог знае какво още щяло да се роди във възпаления му мозък, ако отново не бил чул гласа на Туташхиа.

— Мосе, не мисли, че не знам нищо за твоите тъмни работи. Полицията ти дава три рубли на месец, за да следиш кой идва през нощта при Ноко Басилая. Прощавам ти, но зарежи тая долна работа. Защо ти е на стари години да си продаваш съвестта за грошове? А сега върви, вземай коня, гледай го, пък мисли и за главата си!

Джагалиа отвел коня, а Дата пожелал на Ноко Басилая лека нощ и си отишъл.

Туташхиа не би влязъл в къща, без предварително да разузнае какво става в нея и около нея, толкова повече в тази къща, дето вече два пъти го бяха обкръжавали — не се искаше много ум, за да се сети човек, пък и не мисля да го приписвам на дълбоката мъдрост на Мушни Зарандиа. Неочакваното беше, че Зарандиа бе се опитал да използува тъкмо това обстоятелство. Преди да отиде при Бечуни Пертиа, Туташхиа трябваше да разбере какво става в къщата й, трябваше да наблюдава някъде отблизо. На склона, току над къщата на Бечуни Пертиа, имаше малка мелница. Естествено Туташхиа можеше да се покаже по тия места само през нощта. За разузнаване е необходимо време. Да огледаш веднъж-дваж околността не е достатъчно, трябва да постоиш, да се огледаш внимателно. Кучето на мелничаря ще се разтревожи от продължителното присъствие на непознат човек — тъй или иначе, ще предупреди стопанина си и ще го накара да бъде нащрек. По-нататък всичко зависеше от умението и съобразителността на подкупения от Зарандиа мелничар. В идеалния за Зарандиа случай мелничарят трябваше да убие абрага. В най-лошия случай трябваше да свари да съобщи на полицията, че Туташхиа се намира в къщата на Бечуни Пертиа. Шарухиа, стопанинът на мелницата, би отказал да сътрудничи на полицията дори на младини, а сега, когато беше на преклонна възраст, никаква сила не би могла да го накара да издаде един преследван човек. Беше безсмислено да го вербуват и Зарандиа намери друг изход. Открил подходящ човек, някой си Бониа, дал му петстотин рубли и го подсторил да купи мелницата на Шарухиа. Бониа познавал по физиономия Туташхиа. Довел едно много зло овчарско куче и се настанил в мелницата. През тази дъждовна нощ, когато Туташхиа предал на Джагалиа коня, се навършвали четири месеца, откакто Бониа живеел в мелницата.

Туташхиа изминал дванадесет версти и в три часа през нощта стигнал до мелницата. Кучето лудо се разлаяло и събудило заспалия на миндера Бониа. Туташхиа забил подострения кол на десетина крачки от разбеснялото се овчарско куче, измъкнал от чувала котарака с въженцето на лапата, вързал го за кола и се запътил към мелницата.

Бониа още не бил успял да разбере кой може да иде, когато Туташхиа влязъл. Стопанинът осветил с газениче лицето на влезлия и веднага познал Туташхиа. Револверът му бил под възглавницата, но дали защото разбрал, че няма да успее да стреля пръв, или просто се объркал и нищо подобно не му дошло наум — тъй или иначе, моментът бил пропуснат.

Като подушило котарака, кучето се разлаяло още по-силно. С шум и грохот се въртели воденичните камъни. Туташхиа свалил ямурлука, намерил гвоздей на стената и го окачил над главата на Бониа, който не помръдвал от миндера.

— Бониа, помести се да си почина малко.

Бониа се поместил към възглавницата. Абрагът кимнал към противоположната страна. Бониа се преместил на другия край на дивана, без да каже нито дума. Туташхиа усетил с лакътя си твърд предмет, пъхнал ръка под възглавницата, измъкнал новия револвер и се разсмял от все сърце — как да не се зарадва на своята проницателност! Бониа се отпуснал на пода до коленете на абрага.

— Мизерията ме принуди! Взех си грях на душата! Прости ми, Дата, не ме убивай, не прави децата ми просяци! Всичко ще ти кажа… Ако остана жив, никой няма да ти бъде по-верен от мене!

— Виждам колко си верен, няма що. Седни там на онази табуретка. Нямам намерение да те убивам.

— Ами тогава защо си дошъл, Дата батоно? — с несмела усмивка запитал Бониа.

— Какво ти обещаха за мене? — също се усмихнал абрагът.

Бониа искал да се направи, че нищо не разбира, но разбрал, че този номер няма да мине.

— Купиха ми мелницата, дадоха ми куче, плащат ми петнайсет рубли на месец и…

— Говори!

— Обещаха ми пет хиляди, ако те убия — отронил той.

— Да, голяма загуба и за тебе, и за тях… А ти убивал ли си някога?

Бониа едва забележимо кимнал.

— Научиха ме как да стрелям… в такъв случай… в Кутаиси.

— И как се реши на такова нещо — хем не отбираш от тия работи, хем нищо не умееш?

— Че ако не беше беднотията и мъката, щях ли да се съглася, Дата батоно? Миналата година имаше тиф, двама покойници изнесох от къщи. Скоро ще стане година, ще трябва помен да правя, пък аз и камък още не съм занесъл на гроба… Царевицата и каквото още събера ни стигат за два месеца, повече не можем изкара. Четири имам и все момичета. Ще ги изгледам, ще си стъпят на краката, ама на кого са изтрябвали без зестра? — Бониа едва не плачел.

Разяреното куче се силело да скъса веригата. Под мелницата тъжно се плискала водата.

— Изглежда, че кучето лае приятелите ти, Дата батоно, нека влязат… защо да стоят на дъжда?

Туташхиа се престорил, че не го чува и когато заговорил, Бониа изпърво не можел да разбере към него ли се обръща, или разговаря сам със себе си.

— И вълка го изкарва от леговището му гладното скимтене на вълчетата и той излиза за плячка. Но гладният и зъл вълк мисли не само как да прегризе нечие гърло. Той гледа да не нападне друг звяр, който е по-ловък от него и също би могъл да го изяде. За повече на вълка не му стига ум. Защото е звяр, а не човек от рода человечески. А човекът трябва да мисли: и да изям някого, животът му не трябва да струва повече от моя… — Дата Туташхиа най-после погледнал мелничаря, който не свалял очи от него, и казал: — За да си облекчиш живота, може би не си струва да убиваш такъв като мене? Не ти ли е идвало това наум, а, Бониа?

— Идвало ми е! — бързо се откликнал мелничарят. — Нали знаеш, мелницата е такова място… седиш, мислиш и какво ли само не ти минава през главата…

— Е, и какво?

— Ами ето какво намислих, Дата батоно… — Миролюбието на Туташхиа разсеяло страха му и той дори се настроил да си поприказва с един умен човек. — Виж какво излиза. Всичко, което искаш ти и каквото ти е трябвало, всичко си имаш, Дата батоно, и нищо вече не ти трябва, от нищо вече не се нуждаеш особено. А аз засега нищо си нямам от онова, което искам и от което се нуждая. Всичките си желания ти сам си ги изпълнил, а ако поискаш още нещо — богатство, почести, имот, — нищо не ти струва и това да получиш. А щерките, ако не им дам парче земя и малко пари, кой ще ги вземе?! Жена като моята Дзабуниа нямаше в целия Самурзакано. А да видиш на какво е заприличала, като ощавена е, прости ме, боже, и все от мизерия и грижи… — Бониа преглътнал сълзите си и тежко въздъхнал. — И ако на човек като мене му стане по-лек животът от смъртта на човек като тебе… Ти минаваш за толкова умен… Аз ли да ти казвам, че рано или късно ще се намери някой нехранимайко да ти види сметката — ще паднат тогава тия парички на някой късметлия, дето и без това всичко му е наред, — има ли тогава бог и справедливост, кажи ми?

— Ама и ти си едно куче, Бониа… Според теб на Земята няма по-неправеден и зъл човек от Дата Туташхиа, инак той сам щеше да дойде при тебе и като види дъщерите ти, щеше да му дожалее и да ти каже: за бога, Бониа, вземай пушката, застреляй ме и приготви зестра за ангелчетата си!

Абрагът посегнал към револвера, сложен на дивана, и го хвърлил в краката на Бониа.

— На… Вземи го и стреляй!

Бониа се сгърчил.

— Ако те е страх да не стрелям преди тебе… тогава да легна, да се обърна към стената, а ти стреляй в гърба ми.

— Аз за друго си мисля, Дата батоно — поклатил глава Бониа.

— За какво?

— На двора те чакат приятелите ти… Да не си мисля злото, та да те убия, пък после всичко да иде на вятъра… Мене парите ми трябват жив. Ако стрелям… мигар ще ме пуснат? — Бониа кимнал към вратата.

— Виждам, че си мислил за смъртта ми повече, отколкото аз самият. Но нали не е възможно да ме убиеш и да получиш пари, без да разберат хората кого си убил и за колко. Дали участта, от която се страхуваш, ще те сполети сега или по-късно, ти, все едно, няма да избягаш от нея, щом ти е писано… А парите при всички случаи ще ги получи семейството ти, какво още искаш?

— Ако аз не остана жив, а на дъщерите — зестрата…

— Ти искаш тия пари за себе си. Не меси тука дъщерите си. Но не си и толкова алчен, че да рискуваш живота си за пари. Чел съм една книга, за пиратите. Пирати се наричат морските разбойници. Те натрупват несметни съкровища… С тези пари цели царства могат да се купят. Но къде ти… Въпреки всичко обикалят по света, грабят, плячкосват, загиват или умират от естествена смърт, но рядко… И всичките им бог знае къде заровени съкровища отиват на вятъра. Що за хора са тия пирати, как мислиш? Те са хора на страстта: обичат опасностите, обичат да си мислят, че някъде си, дявол знае сред кои океани, на кои острови, са заровени огромни съкровища. Рискуват не заради самите пари, а за да ги придобиват. Да ги придобиват! Ако обичаха онова, което можеше да се купи с тези богатства, щяха да зарежат всичко и да си живеят спокойно. Нека да са овладени от глупава страст. Но — страст! Някои я наричат алчност, защото така хората по-лесно го разбират. Ето, ти искаш да се сдобиеш с пари, но знаеш ли какво не ти достига за това? Не говоря за любовта към опасностите. У човек като тебе не може да я има. Но поне парите трябва да обичаш дотолкова, че да не се страхуваш заради тях! На теб и такава любов не ти е дал господ. В Кутаиси има един обущар. Нарича се Семьон Сапкарадзе. Четиридесет години живее в мазето на Аданана и шие ботуши. С този занаят Семьон е изгледал вече шест дъщери, всички е оженил, всички е наредил, ала не излиза от мазето. Да беше и ти такъв добър човек, щяха да ти грабнат дъщерите без всякаква зестра. Ала не затова ти заговорих за него, друго исках да ти кажа. Веднъж той ми направи едни ботуши. Премери ги, тежаха повече, отколкото трябва, и колкото и да го молих, не ми ги даде. Сапкарадзе душа дава за занаята си. Така казва за него Филимон Табатадзе. Мнозина мислят, че може да се обичат само близките, някоя жена или шишчета. Гледам те аз тебе, Бониа — не обичаш нито покойниците си, нито дъщерите си, нито своята Дзабуниа, която си докарал дотам, че както сам казваш, приличала на ощавена. Не ги обичаш, инак с пари, получени от убийство, не би поискал да правиш надгробни паметници, да обличаш жена си в коприна и да готвиш зестра на дъщерите си. Без любов и на убийство няма да се решиш. Ако не обичаш родината си, дори враг не можеш да убиеш. Но такива като тебе не могат да разберат това.

Мелничарят седял като попарен, сгушил глава в раменете си.

— Ами ти… Ти какво обичаш, Дата батоно? Към какво те тегли сърцето? — мазно попитал той.

Туташхиа не обърнал внимание на това прикрито ехидство.

— Кучето ти си го бива. От толкоз време съм тука, а не престава да лае. Стига му толкова, нека си почине, че ще остане без глас — казал Туташхиа, надигнал се и излязъл на двора.

Дъждът бил спрял. Небето се прояснило. Греела месечина. Абрагът постоял на прага, докато очите му свикнат с тъмнината, огледал всичко наоколо и направил няколко крачки надолу по склона.

Когато се върнал, Бониа сипвал зърно в коритото. Вратата скръцнала, той се обърнал и видял нещо да шава под мишницата на Туташхиа. Абрагът пуснал на пода котарака с въженцето на задния крак. Револверът вече не бил на пода. Туташхиа погледнал към Бониа.

— Сложих го под възглавницата, мисля си, ако довтасат за тебе и попитат какво става, нали трябва да кажа, че оръжието ми е тука и те чакам да дойдеш… Че то, както е тръгнало, и мелницата ще ми вземат.

Кучето се успокоило.

Котаракът се отърсил и като се постоплил в ъгъла, зажумял и замъркал.

— Значи, с тоя котарак ме мамиш, Дата — рекъл Бониа. — Заради него ли толкова лаеше кучето? Пък аз си мислех, че налита на приятелите ти.

— Ти, Бониа, си страхливец и искаш да се утешиш с лъжа: Туташхиа ме надхитри и не можах да го убия! Я си спомни какво стана: та ти първом всичко ми разказа, молеше ме да ти простя и чак след това забеляза, че кучето се е разлаяло. И не намесвай тук котарака, не съм го домъкнал заради тебе. Не трябва човек да е мъдър като Соломон, за да разбере, че не са те турили за добро в тая мелница. Та на всичко отгоре и котараци ще ти мъкна от толкова далече…

— Ами защо ти трябваше, Дата батоно, кучето да лае непрестанно?

— Лаят му все ще накара някого от селото да дотърчи тука. Не е възможно да са купили само тебе. Ония са си спали спокойно, а лаят ги е сепнал — какво му става на кучето на мелничаря, да не е дошъл Туташхиа и да дебне, скрит в храстите? Докато кучето лаеше, нито един не би излязъл от къщи. Седели са с държавните револвери в ръце и са мечтали за петте хиляди. А като млъкна кучето, са решили, че Туташхиа си е отишъл. Страхливците са любопитни и обичат да клюкарствуват като жени. Място няма да си намерят, докато не се домъкнат тука един по един и не разберат защо кучето ти лая до прегракване цяла нощ. Жалко, че нямам време, иначе бих останал да видя тая сган с очите си. Отивам си. Вземи тези пет рубли. Все ще ти свършат работа, повече нямам.

— Не трябва, недей, Дата батоно…

Туташхиа разбрал, че Бониа наистина не иска да вземе парите.

— При други обстоятелства щеше да ми е все едно взел ли си тия пет рубли, или не. Би било достатъчно да ти ги предложа, пък ти прави каквото знаеш. Ала сега нещата се обърнаха така, че е малко да ти ги предложа, трябва да ги вземеш. Слагай ги в джоба и запомни кои ще дойдат тази нощ или рано сутринта да питат защо е лаяло кучето.

Мелничарят взел парите, измъкнал кесията от джоба си и ги скрил.

— Внимавай, Бониа, не се опитвай да ме измамиш, че ще изхвръкнеш от тая мелница и не за зестра, ами и за качамак ще си петимен и ти, и дъщерите ти.

Бониа държал с две ръце развързаната кесия и не можел да отмести очи от нея, Туташхиа вдигнал от пода котарака и отрязал въженцето от лапата му.

— За какво ми даваш тия пет рубли, Дата Туташхиа!… — закрещял Бониа. — Вземи си ги. Не искам пари, и без тях ще ти кажа кой ще дойде да пита…

— Тс-с-с, Бониа, спокойно! Не ти платих само за това. Гледай, гледай в кесията!

Мелничарят погледнал.

— Гледай и мисли — ще видиш какъв си и какъв трябва да бъде човекът. Затова ти дадох тия пари.

Туташхиа свалил ямурлука от стената и го преметнал на ръката си.

— Дата Туташхиа, по-добре да беше ме убил — ридаел Бониа.

Туташхиа бил вече до вратата, когато Бониа му извикал:

— Почакай, Дата батоно, чуй какво ще ти кажа…

Абрагът се обърнал.

— Знаеш ли кой говори с мене в Кутаиси и ме склони да направя това?

— Кой? — Туташхиа се приближил до мелничаря.

— Там имаше и един жандармерийски началник, тукашен, от Кутаиси, но той си мълчеше, говореше твоят братовчед Мушни Зарандиа. Ала се представи под друго име, мислеше, че не го познавам. Пък аз всичко знам — и че е полковник, и че е голям човек в Петербург. Той ми купи тази мелница от Шарухиа.

Дата Туташхиа стоял като закован, но само миг. Вдигнал газеничето, доближил го до лицето на мелничаря и осветил очите му:

— Кога стана това?

— През юни.

— Не лъже — тихо казал Туташхиа и оставил газеничето на масата.

Абрагът мислел. Мелничарят помълчал, помълчал, па казал:

— Нечестен и хитър човек е той, твоят братовчед, Дата батоно. Пази се, много се пази от него!

— Не ме гони Мушни, ами началството му върви по петите ми, пък на него службата му е такава, няма накъде, прави каквото му нареждат. Пак добре, ако имат двама-трима като него. Не трябва да забравяш това. А за предпазливост, достатъчно съм предпазлив. И ако смъртта ме настигне, няма да е, защото съм се пазил лошо, а защото този час е бил определен от съдбата.

Туташхиа отворил вратата. Котаракът прескочил прага и се затичал право към къщата на Ноко Басилая.

— Породата му се разигра! Брей, тая туташхиевска порода!

Абрагът заобиколил мелницата, затичал по склона, прескочил оградата на Бечуни Пертиа. Изкачил се на пръсти по задната стълба и открехнал вратата. В коридора било тъмно. Абрагът пипнешком намерил вратата, почукал. Почакал малко, никой не му отговорил и той хванал бравата. Зад него подът слабо изскърцал. Туташхиа тръгнал по посока на звука и долепил ухо до вратата, зад която се дочуло скърцането. Отново пълна тишина, но абрагът усещал с цялото си същество, че някой се е притаил зад вратата. Може би чужд? В дъното на коридора светлеел прозорец. Луната не се виждала, само клоните на ореха сребристо проблясвали, а по-нататък, дето свършвал дворът, сред овошките се гушели малки къщурки. Той изведнъж си спомнил стадото си и бичето Кора, което било копие на прадедите си и станало як черен бик с огромно бяло петно на хълбока. Кора въртял сините си, помътени от старост големи очи и абрагът, усмихвайки се на спомена, се любувал на силния бик, който станал собственост на ахалкалакските молокани и който в този миг му бил върнат от въображението.

Почукал.

— Кой е? — чул се зад вратата гласът на Гуду.

Преди Туташхиа да успее да отговори, под пода изкукуригал млад петел — продължително, рязко, пресипнало — явно кукуригал за пръв път.

Туташхиа почакал, докато кукуригането стихне, и казал тихо:

— Аз съм, Дата. Отвори!

— Заповядай! — отвърнало момчето след кратко мълчание.

Резето изтракало.

Дата Туташхиа влязъл, затворил вратата и застанал на прага, загледан в Гудуна Пертиа.

Момчето затворило добре прозореца, приближило се до камината, разровило жарта и започнало да я раздухва. Дори не погледнало гостенина, движело се неохотно, сякаш по принуда.

Дата Туташхиа съсредоточено го оглеждал от висотата на ръста си. Свалил ямурлука.

— Две години не съм идвал тук… Сега на колко си?

— Карам петнайсетата — отвърнал Гудуна Пертиа, откъснал от стената парче от старите тапети и се върнал в ъгъла.

Хартията пламнала.

— Петнайсетата… Да, така е. — Той втренчено се вглеждал в лицето на момчето, осветено от пламъка на горящата хартия.

Гостът и стопанинът стояли и се гледали един друг, докато от хартията останала само пепел и стаята отново потънала в мрак.

— Запали газеничето, недей да палиш лампата — казал Туташхиа.

Момчето отново откъснало парче тапет, запалило свещта и изправено гърбом към абрага, се вторачило в огъня.

Абрагът огледал стаята.

— Когато беше малък, в тези две стаи живееше една учителка, наричаха я Тико, Тинатин Орбелиани… — Той си спомнил отдавнашната, бурна за него нощ и самоотвержеността на квартирантката, която находчиво и умело го прикрила. — Къде е Бечуни, Гуду?

— Вчера закара пуйки на пазара. Сутринта ще се върне.

Туташхиа направил няколко крачки покрай камината, отдръпнал завесата, надзърнал в съседната стая. През прозореца надничала луната, обливайки стаята със слаба светлина. Спомнил си всичко, дори най-малките подробности — там било леглото на Орбелиани, тук той се притиснал до стената, когато тя пъдела казаците и есаула, а ей там се хвърлила на гърдите му и в този миг в прозореца като нажежени въглени светнали очите на Бечуни.

Абрагът тръснал глава и се обърнал.

Момчето било много стройно и изглеждало височко за годините си. Гледало в упор гостенина, сякаш се страхувало да пропусне и най-малкото му движение.

— Е, добре! — казал Туташхиа. — Хайде сега да запалим камината. Мокър съм до кости, ще си изсуша дрехите и ще си поприказваме. Трябва да си отида, преди да съмне.

Туташхиа свалил оръжието, сложил го до себе си, седнал на малкото столче и започнал да се съблича. Гудуна сложил върху горещите въглени сухи трески и ги раздухал. Лумнал пламък. Туташхиа окачил пред камината чорапите и ногавиците си, опрял до горещата стена обущата си. Разпрострял ризата на коленете си, а жилетката подал на момчето.

— Вземи, помогни ми, моля ти се!

Момчето погледнало жилетката изпод вежди, отдръпнало се заедно със столчето, на което седяло, намръщило се и се загледало в камината.

— Какво правиш? Кой те е научил да се държиш така с гостите, а? — изумил се Туташхиа.

Въпросът накарал Гуду да се опомни. Той се смутил и погледнал абрага право в очите, но не намерил в тях и сянка от недоверие, а само усетил топлината, която излъчвали. Страхът му преминал, олекнало му, успокоил се. И разбрал, че вместо да посрещне госта сърдечно и приветливо, както бил намислил, се поддал на скритата омраза и го посрещнал твърде хладно, а това можело да обезпокои Туташхиа и да го накара да бъде нащрек. От жилетката вече се вдигала пара, а той не можел да отрони нито дума, ако не сърдечна, то поне доброжелателна. Изплашил се, че резкият преход от неприязън към любезност може да се стори на госта странен и че от този човек, известен със своята проницателност и хитроумие, не би убягнал и най-малкият фалш в гостоприемството на стопанина. Всички тези мисли силно го развълнували, станало му неудобно да седи на столчето и започнал да нервничи, да се върти.

— Ти си разтревожен, Гуду? Заради мене ли? Ще изсуша ямурлука и ще си отида. Нямаш ли тънки, сухи цепеници?… За да изсуша ямурлука, ще трябва много жар.

От тръпката, която го пронизала и пробягала по цялото му тяло, раменете на момчето потреперили.

— Да не си настинал? — попитал го Туташхиа. — Хайде, аз ще донеса. Къде ги държиш?

— Тук, в килера. Не трябва да се излиза на двора. Сега ще донеса.

Туташхиа започнал да се облича.

— Ти си роден през ноември, под знака на стрелеца, като мене! — казал абрагът.

Гудуна Пертиа взел машата, разровил главните в камината, бавно се надигнал и излязъл от стаята. Спрял в коридора само за миг, отворил вратата на килера и измъкнал измежду цепениците завит в парцал револвер. Сърцето му биело силно, дъхът му спрял, но бързо му минало — в него се възвърнали спокойствието и решителността на прадедите. Отвил оръжието, хвърлил парцала, вдигнал спусъка, скрил револвера в пазвата си и пипнешком започнал да избира дребни цепеници. Избирал и с трясък ги хвърлял на пода, за да се вдигне повече шум.

Под пода в курника отново изкукуригал петелът. Съседският му отвърнал. Момчето се напрегнало. „Скоро ще почне да се разсъмва. Той няма да се бави.“

Нарамило повечко дърва.

Дата Туташхиа бил вече облечен, препасвал колана на чохата си. Придърпал столовете по-близо до огъня и метнал върху тях ямурлука си.

Момчето хвърлило дървата пред камината, сложило няколко цепеници върху въглените и се навело да раздуха огъня.

— Остави на мене. Виж аз как ще го направя — потупал го по рамото абрагът.

Момчето се изправило и се отдръпнало. Туташхиа придърпал столчето, усмихнал се през рамо на момчето, което стояло зад гърба му, навел се и започнал да раздухва огъня с продължително издишване. Гуду Пертиа извадил от пазвата си револвера, опрял го до тила на абрага и натиснал спусъка.

Чул се изстрел. Той отново вдигнал спусъка. Абрагът ударил чело в каменната плоча на камината, успял да се опре с длани на пода и застинал. Момчето отново се прицелило, но не сварило да стреля. Туташхиа се надигнал и още преди да се изправи, револверът на Гуду Пертиа бил в ръцете му.

Те стояли и се гледали в очите — разделяли ги най-много три крачки. Безгранично, безкрайно учудване и глуха смъртна болка изкривили лицето на Туташхиа. Гуду Пертиа напрегнато чакал. Искал само едно — да остане жив — и търсел път, който да го спаси. Не показвал нито обърканост, нито страх и нямал никакво намерение да моли за пощада.

— Какво направи… — провлякъл Туташхиа и със стон разтъркал челото си. — Какво направи, Гудуна!

Топлината на кръвта, която се стичала от тила по шията, накарала абрага да докосне раната. Болката ставала все по-силна. Туташхиа пъхнал в пояса си револвера на Гудуна, сгънал кърпа и превързал раната. Ръцете му треперели. Обзела го слабост, той се отпуснал на стола, навел глава и се вторачил в пода.

Погледът на момчето отскочил към карабината, опряна до стената, но то не можело да я достигне — между него и карабината бил абрагът.

— Не трябва да умирам тук! — промълвил абрагът.

Момчето не разбрало думите му.

Абрагът с усилие се надигнал и станал. Застенал, притиснал слепоочията си, сякаш искал да успокои болката. Постоял така, докато болката утихнала и престанало да му се вие свят, взел от камината оръжието си и отново притихнал.

— Виж какво измислил… Надви ме, успя — казал абрагът и замлъкнал от слабост, а може би се замислил. — Не казвай на майка си, че съм идвал и си стрелял. Нека я съжалим.

Момчето не отговорило.

На прага Дата Туташхиа казал:

— Не вземай парите. Ще те измъчат, ще те затрият… — И се сепнал. — Знам какво да направя… Няма да намерят трупа ми… И ти няма да получиш пари!

Абрагът излязъл на междуселския път и тръгнал към морето.

Гуду Пертиа стоял неподвижно, без да откъсва очи от вратата. Сепнал го мирис на изгоряло, обърнал се и вперил поглед в огъня, който бушувал в камината. Главата му все повече се прояснявала, все по-отчетливо и властно го обземала увереността, че трябва да направи всичко до най-малките подробности така, както му заръчал на тръгване Дата Туташхиа.

Момчето грабнало ямурлука, хвърлило го на пода и стъпкало подпаления край. Забелязало на пода малка локвичка кръв. Донесло парцал и кофа вода, измило и изчистило кръвта. Огледало всичко наоколо и никъде не открило други следи от госта. Свило ямурлука, пъхнало го под мишница, взело кофата и парцала и излязло от стаята. После се върнало, разбъркало главните, позасипало огъня и седнало на леглото.

Мислело, прехвърляло в паметта си всичко от самото начало, още веднъж си спомнило всичко поред и го претеглило крачка по крачка.

— Но къде ще иде… през нощта?…

Изведнъж му хрумнало, че непременно трябва да види онзи, при когото ще отиде Дата Туташхиа. Скочило, наметнало палтенцето си и хукнало навън.

Излязло на улицата и се вслушало в нощната тишина. Никакъв звук, нито стъпки, нито лай на куче — нищо не издавало да върви някой. Втурнало се надясно, пробягало трийсетина крачки, спряло се и се втурнало в противоположната посока. Търсело посоката, без да мисли, подчинявайки се само на усета си, и било сигурно, че ще я налучка.

Вече тичало. От време на време тръгвало бавно, за да си отдъхне. Цялото било превърнато в слух и зрение, та още отдалече да различи в тъмнината човека, който се влачел по пътя.

Изкачило Микорския хълм. Оттук право надолу слизал път към селото. Някъде по средата на склона една сянка прекосила пътя.

Туташхиа?…

Свърнало от пътя и тръгнало през храсталака — абрагът бил още далече и момчето, което го било изпреварило, решило да се скрие до Микорското мостче. Но трябвало да разбере къде отива. Може би този човек не е абрагът?

Стигнало до рекичката и по брега отишло до моста… Сянката, която се люшкала по пътя, била още далече. На брега до мостчето се намирала ковачницата на Малакиа Нинуа. До ковачницата била долепена малка постройка, в която живеел ковачът. Момчето излязло от укритието си и се свило до задната страна на ковачницата така, че да вижда целия път. Пътникът вървял с бавни и несигурни крачки. Спирал се, хващал се за дърветата и тръгвал отново. Момчето вече не се съмнявало — бил Дата Туташхиа.

— Отива в Микори — проблеснало му в ума. — Но при кого отива?…

Дата Туташхиа свърнал към ковачницата и почукал на прозореца на Малакиа.

Момчето все се учудвало, че мине ли край ковачницата, когато отива при микорските момчета, Малакиа Нинуа винаги излизал и му подавал я бонбон, я бухалка, я значка, а понякога нова мотика. А пък да му подкове кон или вол, никога не му вземал пари или вземал наполовина, ако имало чужди хора…

Дата Туташхиа почукал още веднъж. В къщата се раздвижили и прозорецът се отворил.

— Аз съм, Малакиа — тихо казал Туташхиа.

— Сега, сега…

— Не мога да вляза, нямам време, бързам.

Абрагът стоял под прозореца, а момчето, притаено зад ъгъла, се притискало до стената. Разделяли ги не повече от две крачки.

— Какво ти е, Дата, да не си болен? Не можах да ти позная гласа…

— Страшно съм уморен. В пристанището ме чака една турска платноходка. Заминавам за Самсун, имам работа там. — Туташхиа си поел дъх. — Искам да те помоля за нещо. Гледай тия дни да се видиш с Мосе Джагалиа. Конят ми е при него. Сега е ноември. През декември ще пристигне Мушни Зарандиа. Гулиа ще прави сватба, непременно ще го поканят. Нека Джагалиа заведе коня право на сватбата и да го предаде на Мушни. За другото му обясних на тоя подлец как и какво да каже. — Туташхиа застенал и хванал главата си с ръце. — На онези, които обичат да си чешат езиците, казвай, че съм заминал за Турция.

— Никъде няма да те пусна, Дата, кълна се в децата си… Я се виж на какво приличаш…

— Всичко ли запомни, Малакиа?… Изстинал съм, пусто да остане… Главата ми се пръска, костите ме болят… Е, хайде, аз тръгвам…

— Господ здраве да ти дава!… — прошепнал ковачът.

Туташхиа излязъл на пътя и клатушкайки се, тръгнал по моста.

Без да се отделя от стената, Гуду Пертиа гледал след абрага. Дата Туташхиа преминал мостчето. Ако се обърнел, можел да види момчето — то се виждало като на длан. Но той вървял към пристанището, без да се оглежда, и скоро се скрил от очите му.

— Чичо Малакиа знае всичко! — Момчето почакало още малко и си тръгнало.

Като отминал кея, Дата Туташхиа тръгнал наляво по брега. Пристанището било защитено от морето със скалист полуостров, обрасъл с огромни настръхнали борове. Към гребена на скалната верига водела стръмна пътека, по която не всеки здрав човек можел да се изкатери.

Преди да започне да се изкачва, Дата Туташхиа седнал да си почине и в този миг загубил съзнание. Когато отворил очи, започвало да се разсъмва, но слънцето още ще било изгряло. Той събрал силите си и се надигнал, но едва не паднал пак от световъртеж и болки. Вече бил изкачил пътечката до половина, когато си навехнал крака и паднал толкова лошо, че вече не можел да се изправи. До гребена стигнал пълзешком.

На края на скалата, издадена над морето, растял бор. Туташхиа допълзял до него, седнал сред дебелите извити корени и затворил очи. Разяреното море се блъскало в скалата и пръски от бясно издигащите се вълни достигали до изтощения абраг.

Долу в приморската долина вече пасяло стадо. Пастирът изумено се вглеждал в човека, който седял под бора на края на скалата. Свирнал му и му махнал с ръка, но гласът му не достигнал до гребена — Туташхиа бил много високо.

Абрагът гледал слънцето, докато изплувало иззад планините, после свалил башлика, препасал се с него и започнал да го пълни с камъни, като гледал да натъпче колкото може повече. Разкопчал жилетката, напъхал камъни в пазвата си, а после натъпкал и двата си джоба. Толкова тежък труп не може да изплува. Като свършил това, свалил карабината и я хвърлил в морето. След карабината полетели двата маузера, револверът на Гуду, един кинжал и един аджарски нож. Туташхиа допълзял до самия край на скалата, легнал по гръб и замрял, сякаш се вслушвал в шума на наближаващата смърт. Щом загуби съзнание, тялото ще падне в морето.

Само за няколко мига съзнанието му се прояснило, той си спомнил настоятелната Ефимия и чул думите й: „Сине мой, разтопеният восък на догарящата свещ дори сам по себе си е прекрасен, но в него се отразява и онази красота, която тихо е блестяла и е разпръсквала мрака.“ В последна мъка Дата Туташхиа се усмихнал на спомена, който така внезапно го посетил, и пламналата в розово небесна висина отново помръкнала. По тялото му за последен път преминали тръпки, то се вцепенило и, загубвайки последни сили, бавно започнало да се плъзга и се откъснало от скалата.

С установяването на юридическия факт на смъртта се заел лично генерал Суходолски, но не постигнал желания резултат. Според показанията на Гудуна Пертиа Туташхиа бил само ранен, но тъй като нямало други подобни показания, този факт останал под съмнение.

Пастирът, върнал се в селото, разказал за отрупания с оръжие непознат, който се качил на скалата и паднал в морето. На другия ден кметът на селото отишъл заедно с пастира на местопроизшествието, но нито тогава, нито по-късно било открито нещо, което поне отчасти да потвърди неговия разказ. При това пастирът бил слабоумен, съселяните не му повярвали и не съобщили нищо на властите. Следствието също не признало разказа му за достоверен.

Докарали водолази от Батуми да търсят трупа на Туташхиа и предметите, хвърлени от него във водата, но морето на това място било твърде дълбоко, водолазите не стигнали до дъното и нищо не намерили.

От друга страна, ковачът, който бил сред последните, видели Дата Туташхиа, и самият Гуду Пертиа, чул разговора на Туташхиа с ковача, единодушно твърдели, че абрагът заминал за Самсун с някаква турска платноходка. През тази нощ от пристанището действително тръгнала една платноходка, но недостоверното в случая е, че Дата по никакъв начин не би могъл да стигне там навреме. Така следствието се намерило в задънена улица. Невъзможно било да се приключи делото.

Това е един от онези случаи, когато всички са сигурни във факта на смъртта, но доколкото юридическото му потвърждение е невъзможно, той не може да се смята за действителен преди изтичането на предвидения по закон срок. И враговете на Дата Туташхиа, и доброжелателите му бяха сигурни, че абрагът е жив и някой ден ще се появи цял-целеничък. Тази сигурност бе породена от един куриозен случай. Веднъж към три часа през нощта някой свойски почукал на прозореца на Виктор Самушиа, същият онзи учител, който посял в душата на Гуду Пертиа мисълта да убие Дата Туташхиа и оставил тази мисъл да покълне. „Кой си ти и какво искаш?“ — попитал сънено изплашеният Самушиа. „Аз съм Туташхиа, куче краставо!“ — тихо отвърнал гостенинът. Виктор Самушиа умрял на място от сърдечен удар.

Аз самият не се съмнявам, че Дата Туташхиа е свършил така, както разказва пастирът.

Естествено, на Мушни Зарандиа беше съобщено незабавно за станалото с Дата Туташхиа, но той не бързал да пристигне в Грузия и се появил едва на края на декември, когато според предположението му един от капаните, поставени за Дата Туташхиа, трябвало да щракне. Като официална причина за пристигането си Мушни Зарандиа изтъкнал сватбата на близкия си приятел Семьон Гулиа.

След завръщането си в Тифлис, полковник Зарандиа събрал всички сътрудници, които имали отношение към случая „Туташхиа“, и ги изслушал. Не задавал никакви въпроси. Бил съсредоточен и мрачен и в продължение на два часа не погледнал никого в очите. Като пристигнал в Кутаиси, заповядал да му доведат от затвора Иалканидзе и дълго разговарял с него. Запознал се с углавното дело, заведено против Иалканидзе, заповядал то да бъде прекратено и арестуваният — освободен, а самият той заминал при Семьон Гулиа.

На втория ден от сватбата някакъв непознат въвел в двора на Гулиа приказно красив кон и казал, че това е подарък от Дата Туташхиа. Полковникът отвърнал, че много съжалява, но абрагът е сбъркал и този подарък не е за него. Полицията отвела коня.

След няколко дни полковникът, съпроводен от двамина казаци и водач, отишъл на мястото на предполагаемата смърт на Дата Туташхиа.

Известно е, че мястото на престъплението привлича престъпника и рано или късно той отива там. С малко по-друга форма на подобен магнетизъм на мястото се сблъсках веднъж в Швейцарските Алпи. В хотела, дето се бях настанил, мой съсед бе един стар инженер, англичанин. Лошото време ни забави там и ни сближи. Оказа се, че инженерът, който гонеше осемдесетте, бе дошъл да види един загубен сред планините незабележителен мост. Не можех да разбера истинската причина за това толкоз обременително за възрастта му пътешествие и го помолих да я обясни.

— Повика ме творението ми — усмихна се старецът. — От всички мостове, които съм проектирал, този е най-остроумният.

Мисля, че внезапното желание на Мушни Зарандиа също бе обусловено от магнетизма на мястото. Полковникът оставил казаците долу и заедно с водача се изкачил на скалата. Пастирът най-подробно му повторил разказа си и показал мястото, откъдето тялото на Дата паднало в морето. Мушни Зарандиа замислено постоял на края на скалата, обърнал се и тръгнал надолу.

Меланхолията в тежка форма беше първият от телесните и душевните недъзи, които в продължение на три години измъчваха Мушни Зарандиа и в края на краищата го вкараха в гроба. Доколкото можах да установя, пристъпите на меланхолия започнали след последното му посещение в Грузия, за което току-що разказах. Не искам да правя впечатление на човек, склонен към неоснователни изводи, но не мога да не споделя едно свое убеждение: критерий за възможностите на този човек, безспорно надарен с големи способности, бе именно Дата Туташхиа. Ако допуснем, че за да живее и действува, всяка дейна натура трябва да има образец, въплъщаващ представите й за съвършенство — а за Мушни Зарандиа въплъщението на истинската същност на човешкото съществуване беше Дата Туташхиа, то, естествено, след смъртта на Дата Туташхиа трябваше да се пресели на онзи свят и Мушни Зарандиа.

Не бих могъл да смятам тези записки за завършени, ако не спомена още едно обстоятелство. Дълбоко съм убеден, че извънбрачните деца по принцип израстват като енергични, дейни и предприемчиви хора. Могат да се намерят много и много потвърждения и в историята на човечеството, и в съвременния живот. Според думите на учителите му Гуду Пертиа притежавал ясен ум и големи способности. Още от детството върху него се стоварили много горчиви сътресения, на плещите на момчето легнала драмата, която го травматизирала, и това го закалило. Винаги съм мислил, че провидението е готвило на Гудуна Пертиа значително бъдеще. След събитията, за които разказах, започнаха необикновено бурни времена, социалните противоречия се изостриха и пред надарените, енергични хора се откри огромна арена за изява на дарованията и придобиване на известност. Наистина, аз отдавна вече съм в оставка, но живея в Грузия и до ден-днешен неотстъпно наблюдавам хода на събитията и зигзагите на хорските съдби. Нито веднъж не срещнах името на Гудуна Пертиа. Неотдавна имах случай да запитам за Бечуни Пертиа и нейния син един техен земляк. Той ми каза, че майката и синът отдавна напуснали онези места, прекъснали всички връзки със съселяните си и никой нищо не знаел за тях.

[1] Олеле, майчице! — Б. а. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.